32 



åstadkomma en bättre sakernas ordning eller att helst sammanhålla en lika tän- 

 kande minoritet. Men egenheter funnos i hans karakter, hvilka gjorde honom 

 härtill olämplig, omöjlig. Hans sjelfkänsla var öfver måttan stark och parad 

 med en uppbrusande häftighet i lynnet. Föredragande att stå ensam framför 

 livarje den minsta ackommodation af sin mening, tycktes han följt valspråket 

 „aut Caesar aut nihil". I sjelfva verket egde han dock större vilje- än hand- 

 lingskraft, säkrare teoretisk än praktisk blick, större kritisk än organisations 

 förmåga. Sällan såg han sig derför understödd af mer än en minoritet i mi- 

 noriteten, och gjorde derför sina nästan ständige förnämste motståndares, rek- 

 torernes, maxim „divide et impera", desto lättare att genomföra. Först då 

 han icke mer med sitt votum likt en Cato spände uppmärksamheten i kon- 

 sistorium, började de öfvertygelser, för hvilka han utstått så mången ledsam 

 stund, så mången häftig strid, att gro och bära frukt. 



Trodde sig Nordström, såsom ofvanför erinrats, i yngre dagar för 

 egen del icke alltid ha åtnjutit full rättvisa af de akademiske fädren, så 

 ändrade sig förhållandet föga, efter det han sjelf blifvit en bland dem. Be- 

 tecknande nog, fann han sig redan vid första inträdet i konsistorium böra till- 

 kännage sin afsigt att hos kansler anmäla missnöje öfver den plats honom till- 

 delats som yngste ledamot, eller näst under en samma dag med honom utnämnd 

 embetsbroder, professor Ilmoni. Dermed uträttade han dock intet, ty kon- 

 sistori enhälliga beslut blef faststäldt. Icke bättre gick det ett par år senare, 

 då han, oaktadt fakultet och konsistorium dertill vägrat förord, på högsta ort 

 ansökte juris doktors grad utan promotion, i det äfven nu afslag följde. Men 

 ändå sämre resulterade hans 1839 deröfver anförda klagomål, att konsistorium, 

 enligt hans förmenande obefogadt, förordnat honom till dekanus för året; kansler 

 förklarade sig nämligen icke ens vilja till pröfning upptaga hans andragande. 

 Efter alla dessa missöden lyckades han ändtligen några år senare, på besvärs- 

 väg vid rent juridiskt forum, vinna mera gehör, och det mot rektor sjelf i en 

 vigtig kollegial tvistefråga; — derom längre fram på sitt ställe. 



Sanningen fordrar det erkännande, att om Nordström under debatterna 

 i konsistorium mången gång slösade sin juridiska ifver på temligen likgiltiga 

 mål, han långt oftare var i elden för verkliga principfrågor. Antingen man 

 öfverlade om ämnen rörande de studerandes sedliga och rättsförhållanden eller 

 om undervisningen och vetenskapernas främjande, — de tvenne förnämsta gre- 

 narne i universitets-administrationen, — var hans nit, enligt hvad konsistori pro- 

 tokoll utvisa, det största, hans deltagande det lifligaste. I förra hänseendet bör 

 framhållas, att ehuru han vid gifna fall, var en lika sträng censor morum som 

 examinator samt såsom ledamot i den akademiska domstolen fått öfvertyga sig 



