33 



om månget djupt inrotadt sjelfsvåld, de unge, såsom samhällighet, likväl alltid 

 i honom kunde påräkna en lika välvillig som rättvis granskare. Han miss- 

 tröstade aldrig, att ju deras rättskänsla, der den syntes förslappad, kunde väckas 

 åter, endast dem lemnades nödig besinningstid och handlingsfrihet, endast de 

 icke, skyldige och oskyldige öfver en kam, oupphörligt trakasserades genom 

 förebråelser och reglementerande från myndigheternas sida. Utan öfverdrift 

 kan nämligen påstås, att under hela den period, som begynte med österbott- 

 niska och viborgska afdelningarnas klyfning 1833 och sträckte sig ända till 

 de nybildade österbottniska afdelningarnas återförening 1844, de studerande 

 höUos i ett verkligt belägringstillstånd, fullt af vedervärdigheter för dem sjelfve 

 och för deras lärare. Nordströms ställning till flera af dessa förvecklingar 

 var altför prononcerad att icke här påkalla några ord. 



Bland andra restriktiva och kontrollerande åtgärder mot de studerande 

 väckte i synnerhet en motion angående de s. k. afdelningsbetygen stor upp- 

 ståndelse i alla akademiska kretsar, samt blef genom sina följder ganska be- 

 dröflig. Rektor, som trodde sig vid flera tillfällen, samt särskildt vid den 

 ransakning, som föregick (och efterföljde) den bekanta stora relegationen 1834, 

 då Castrén, Stenbäck, Wallin m. fl. förvistes, hafva öfvertygats om otillförlitlig- 

 heten i de vittnesbörd, afdelningarna plägade utfärda, föreslog att denna dem 

 af ålder medgifna befogenhet skulle öfverflyttas på deras inspektorer ensamt, 

 dock desse öppet lemnadt, att när de så pröfvade nödigt, i saken rådgöra 

 med resp. kurator och en eller flera af afdelningens öfrige medlemmar. I 

 närmare 1^2 års tid, — från slutet af oktober 1835 till 15 april 1837, — 

 var denna motion föremål för öfverläggningar och omröstningar i konsistorium. 

 Man kämpade med bevis och motbevis. Rektor segrade slutligen i en plura- 

 litet af 10 röster mot 8. I minoriteten befann sig Nordström; han icke 

 blott motsatte sig förslaget, utan bifogade äfven, efter att ha förklarat intygen 

 om de studerandes flit öfverflödiga, enär derom intet stadgades i statuternas § 

 86, för sin del följande: „Deremot föreslår jag, att den gamla i ämnet gällande se- 

 den genom ett formligt konsistori beslut måtte till kraft och verkan ytterligare befästas 

 och konsistorium altså förordna, att något intyg öfver en afgående studerandes sedliga 

 förhållande vid universitetet af inspektor icke får utfärdas, med mindre han i saken 

 hört afdelningen och i samråd med densamma bestämt det afgifvande omdömet, be- 

 roende det af afdelningen jemte inspektor att bestämma, huruvida för slika ärenden 

 atdelningen in corpore må träda till samman eller ock dertill inom sig välja deputerade." 



Hvad mången af de med Nordström voterande förutspått, besannades 

 ganska snart. Den nya anordningen mötte hos alla deraf berörde ett mot- 

 stånd, hvilket blef så mycket oåtkomligare, som det var passivt. Beröfvade 

 det för afdelningsinstitutionen vigtigaste prerogativet, försmådde de studerande 



5 



