34 



att blott konsultativt deltaga i frågor, der de nyss egt beslutande rätt. Lik- 

 som redan förut på vissa innovationer följt deras vägran att välja inspektorer, 

 så skedde nu, redan om hösten 1837, detsamma vid inträffad ledighet af ett 

 kuratel för nordösterbottningarne. Häri låg fröet till det lika märkliga som 

 långvariga aktionsmål, hvars sista akt först utspelades den 15 augusti 1839 

 i Åbo hofrätt, då en ung docent, som enständigt nekat emottaga sagda af 

 konsistorium honom uppdragna befattning, dömdes „för tredsko och ohörsamhet 

 i tjensten". Ur de tryckta handlingai-na, och ändå fullständigare af konsistori 

 protokoll framgår, hurusom Nordström vid alla de vigtigare i saken skedda 

 omröstningarna till det yttersta försvarat ett liberalare åskådningssätt, än det 

 rektor lika ihärdigt ville göra gällande. Vid voteringen huruvida en universi- 

 tets-lärare finge afsäga sig ett honom af konsistorium förelagdt åliggande, stod 

 han, som på det bestämdaste förklarade sig „mot hvarje tvångsprincip", ännu 

 i minoritet af 7 mot 11; i frågan om den åtalades rätt att utfå voterings- 

 protokollen hade han blott 2 röster med sig; i frågan om den kriminela på- 

 följden af åtalet, hvilket han för sin del „lät dervid bero", stod han ensam. 

 Rektor vann en juridisk seger jemngod med ett nederlag inför humanitetens 

 domstol. Opinionens omdöme förmildrades ingalunda deraf, att han omedelbart 

 före aktionsmålets öppnande haft äfven en annan sak med den åklagade, — 

 en vetenskapligt-disciplinär stridighet, hvari, såsom nedanför skall synas, Nord- 

 ström likaledes varit hans mest deciderade motpart, — ej heller deraf, att 

 han i den ena tvisten förmått vicekansler, i den andra sjelfva kansler att in- 

 skrida med sin myndighet. 



En ännu större svårighet yppade sig. Huru bryta de unges menlösa 

 opposition? Desse hade med ens blifvit besynnerligt okunnige om till och 

 med sina närmaste kamraters flit och uppförande; de fall, att de på inspek- 

 torernes förfrågningar härom icke kunde ge något besked, hopade sig. Vittnes- 

 bördens pålitlighet blef derefter. Oroad häraf gaf rektor, sedan första instan- 

 sens, konsistori, dom i ofvanberörda tjensteåtal dessförinnan fallit, verkställighet 

 åt det redan vid afdelningarnas klyfning fattade, men ännu hvilande beslutet, 

 att „allmänna stadgar" för dessa samfund borde uppsättas. Detta var i sin 

 ordning. Men tyvärr lät rektor, sjelf en af inspektorerne, och den som ut- 

 arbetat förslaget i saken, detta beledsagas af ett s. k. „Anförande" af den 26 

 maj 1839, hvilket säregna aktstycke framkallade en den allra största indig- 

 nation i konsistorium, hvarest hufvudfrågan med dertill hörande detaljer ända 

 till den 31 december 1841 idkeligen af handlades, äfven efter det rektorsspiran 

 i juni 1839 flyttats i annan hand. 



Längst, som vanligt, gick Nordström. Hans utlåtande, afgifvet den 7 decem- 



