36 



denna sin pligtkänsla, denna vördnad, denna' kärlek." Hänsyftningarnas bitterhet kunde 

 dock möjligen till någon del ursäktas genom harmkänslan öfver de dåliga frukter, den 

 välmenta motionen burit; men (heter det slutligen) „hvad jag aldrig kan finna rättvist, 

 hvad jag alltid måste anse som ett stort misstag, såsom ett i hög grad illa valdt sätt 

 att visa sin kärlek till universitetet och den ungdom, som der söker sin bildning, är 

 att gifva åt denna sin föreställning offentlighet, att yrka som verklighet hvad som 

 knappast kan tänkas som en möjlighet, och att uti en offentlig akt, hvilken man be- 

 stämdt vill hafva till Högsta ort insänd, inför universitetets högste styresman, ja kanske 

 inför sjelfve Monarken, universitetets höge, storsinnade, faderlige vän, framställa sådana 

 sina enskildta förmodanden såsom verkliga objektiva fakta, och teckna ungdomens sinne- 

 lag så brottsligt, teckna den såsom föremål för uppviglande rop och lättsinniga teoriers 

 inverkan, och alt detta utan att derpå kunna anföra något bestämdt bevis . . ., jag 

 upprepar det: det gifves ingenting mera upprörande, än sådana dunkla hänsyftningar 

 på brottsliga sträfvanden utan bevis: det gifves ingenting mera klandervärdt." 



I sjelfva hufvudfrågan afvek Nordström ganska väsendtligt fi'ån för- 

 slaget. Bland annat biföll han väl till inspektorernes veto, dock ej i val- 

 frågor och endast mot deras förpligtande att i konsistorium anmäla hvarje 

 gång det utöfvats; rösträtt borde inspektorerne ega blott så ofta votum deci- 

 sivum behöfdes; mot de studerandes indelande i vissa klasser hyste han flera 

 betänkligheter; seniorer kunde väl få väljas, men aldrig tilldelas flera än 1 

 röst; från rösträtt vare hvarje student under loppet af sin inskrifningstermin 

 utestängd, o. s. v. Hans slutyrkande blef, att förslaget skulle förkastas och 

 ett nytt utarbetas. 



För konsistorium, som enligt 1828 års statuter egde „förordna om alt 

 hvad afdelningarnas inre styrelse rörer", inträffade nu det oväntade, att rektor 

 tills vidare uppsköt den påbörjade omröstningen. Skälet dertill uppenbarades 

 först vid sammanträdet den 1 februari 1840, då en kanslersskrifvelse före- 

 drogs, anbefallande, att, „enär till kanslers kunskap kommit", att konsistorium 

 öfverlade om stadgar för afdelningarna: dervid borde iakttagas vissa uppgifna 

 grunder, — desamma, hvilka förslaget innehöll. Ärendet, hvilket dessförinnan 

 förevarit vid 5 skilda möten, behandlades härefter ytterligare vid 6. Nord- 

 ströms åsigt erhöll denna gång pluralitet, så vida konsistorium, förkastande 

 det inlemnade förslaget, beslöt utarbeta ett annat, dock naturligtvis med iakt- 

 tagande af de anbefalda grunderna, enligt hvilka de studerande skulle indelas 

 i seniores, juniores och novitii, hvarje klass med noga bestämda befogenheter. 

 Det nya förslaget blef ändtligen i slutet af följande år färdigt. Redigeradt på 

 konsistori vägnar af Nordström och insändt jemte alla handlingar i frågan 

 till vicekansler, för att med hans utlåtande befordras till kanslers stadfästelse, 

 har det sedermera försvunnit i okända öden. Man hade således i åratal 

 grälat och spilt sin tid i fåvitsko. Alt återgick småningom till det gamla. 



