39 



skapernas värde efter deras praktiska nytta. Naturforskaren grämde sig, att 

 universitetet egde en orientalisk profession, men ingen specielt botanisk, ingen 

 för medicinsk kemi; den förra borde derför, menade kemisten, indragas och 

 lönen anslås till ettdera af de senare behofven. Projektet härom, framkastadt 

 redan i december 1834, sysselsatte konsistorium långt in på vårterminen 1835, 

 men vederlades af de tvenne yngste ledamöterne. Rein och Nordström, med 

 så bindande skäl, att det blott lyckades erhålla ett par röster för sig. Nord- 

 ströms utförliga och välskrifna votum innehåller bl. a.: „Vore universitetet en 

 blott tillämpnings-skola, borde visserligen den praktiska nyttan tagas till grund för att 

 bestämma företrädet, då lärostolar skola besättas för särskilda vetenskapsgrenar, hvilka 

 i anseende till inskränkta pekuniära tillgångar, icke allena kunna få sin man. Men för 

 min del hyllar jag icke en sådan åsigt af ett universitets bestämmelse. Jag delar der- 

 emot deras, som anse ett universitet böra vara en rent vetenskaplig bildningsanstalt, 

 med denna bildning såsom sitt ändamål, och således liksom medelpunkten för alt, som 

 ingår uti det menskliga vetandets sfer. I synnerhet gäller detta om den filosofiska fa- 

 kulteten, som representerar den humanistiska bildningen såsom sådan och utan någon 

 direkt praktisk syftning. Af denna min åsigt följer, att jag kunde understödja ett för- 

 slag att föröka, derest statens tillgångar sådant medgåfve, lärostolarnes antal, i synner- 

 het för vetenskapsgrenar, som ännu sakna egna lärare, men icke ett sådant, som hade 

 till ändamål att tillintetgöra en disciplin, för att på dess bekostnad höja en annan." 

 Detta en vetenskapsman så värdiga betraktelsesätt räddade för framtiden åt universi- 

 tetet en vetenskapsman, sådan som — G. A. Wallin. 



Utgången af förberörde ärende, tyckes det, hade bordt tillfredsställa 

 rektor, helst han i sak tänkte lika med pliiraliteten. Men tillfället var altför 

 lockande att, såsom han ofta plägade, på grund af sitt embête gifva kollegerne 

 en admonition. Rektors votum fick derför denna betecknande slutrefräng: 

 „Också tillkommer det konsistorium, såsom varande endast en lagskipande och 

 administrativ myndighet, ingalunda att med reformer af universitetets författ- 

 ning sysselsätta sig i andra fall, än då antingen utlåtande härom blifvit af 

 lagstiftande magten infordradt, eller ock särskildt tillstånd att med underdånig 

 hemställan i hithörande ämnen till högsta ort inkomma, på förhand blifvit 

 vederbörligen utverkadt.'" — Altså, konsistorium skulle ega intet initiativ rörande 

 vetenskapliga önskningsmål! Samma absolutistiska maximer, dem vi sett til- 

 lämpas mot de studerande ! Lärare och disciplar behandlades som lika omyn- 

 dige. Ännu ett fall: 



En ung docent i filosofi anmälde, höstterminen 1837, sin afsigt att 

 föreläsa öfver „den akademiska frihetens sanna natnr och väsende." Hvad 

 ondt kunde väl ligga dori, helst på en tid, då de studerandes begrepp i ämnet 

 röjde så mycken ihålighet? Men rektor, som troligen glömt, att redan vid 



