40 



förra decenniets ingång en af hans egna företrädaren, Joh. Bonsdorff, installe- 

 rats i embetet med ett tal „de libertate academica", trodde sig böra i saken 

 rådgöra med vicekansler, generalen, hvaraf följden blef, att det uppgifna ämnet 

 ansågs förgripligt och intimationen derom förbjöds. Öfver detta rektors förbud 

 besvärade sig docenten hos konsistorium. Alla öfrige ledamöter uttalade sig 

 derhän, att man icke kunde ställa sin ordförande till ansvar, hvaremot Nord- 

 ström ville leda i bevis, att saken icke finge ses „ur en så abstraherad syn- 

 punkt", enär enligt särskilda paragrafer i statuterna, „konsistorium, icke rektor, 

 egde inseendet öfver den vetenskapliga verksamheten samt föreläsningarnas 

 vård och reglering"; klagomålet borde derför „till åtgärd upptagas". Upp- 

 muntrad af detta separatvotum, inlemnade docenten, den 1 december s. å., en 

 ny ansökning att få intimera, men stäld till konsistorium, samt, när ingen reso- 

 lution af hördes, ytterligare, den 17 januari 1838, en tredje, med begäran om 

 utbekommande af det protokoll, hvilket „förts i anledning af hans den 1 sist- 

 lidne december till konsistorium inlemnade ansökan att få till godo njuta 

 den honom meddelade venia docendi". Rektor var frånvarande från samman- 

 trädet, men prorektor upplyste, att diariet icke visste af någon så beskaffad 

 inlaga under den 1 december. Man återgick till dagordningen, i tysthet för- 

 undrande sig öfver gåtan, hvilken ännu står olöst. — Saken föll i bakgrunden; 

 ty både docenten och konsistorium höllos varma af annat, den förre af ett 

 aktionsmål, det senare af de reglementariska reformförslag, hvarom ofvan- 

 före nämnts. 



På 1840-talet började den finska språkfrågan lifligare agiteras. Nord- 

 ströms ställning till densamma torde icke anses likgiltig. Någon vink derom 

 ger hans utlåtande den 1 april 1843, i anledning af ett väckt förslag, att kun- 

 skap i finskan borde upptagas som obligatorisk i studentexamen. Denna fordran, med- 

 gaf han, kunde med rätta och i följd af den nyligen utfärdade skolordningen ställas på 

 alla elever från landets publika läroverk, men, derest man afsåge högskolans egenthga 

 bestämmelse, icke på dem, hvilka efter åtnjuten privat undervisning anmäla sig till in- 

 skrifning vid universitetet. Detta motiveras sålunda: „Man besöker universitetet dels 

 för att bilda sig till statens tjenst, dels för de vetenskapliga studiernas och bildningens 

 egen skuld. På dem, som blott för det senare ändamålet ankomma, borde med skäl 

 inga andra inträdesfordringar ställas, än att de innehafva de kunskaper, dem vetenskapen 

 sjelf fordrar såsom vilkor för fruktbart arbete på hennes fält; och yrkade man nu, att 

 finska språket icke utgör ett af dessa de vetenskapliga studiernas oeftergifliga vilkor 

 vid vårt universitet, så hade man för ingen del visat likgiltighet för sitt fäderneslands 

 inhemska språk, då man komme till den slutsats, att inträde till universitetet borde stå 

 ungdomen öppet utan något förhör deri. För att i hela sin omfattning skärskåda detta 

 ämne, behöfdes en vidlyftigare utveckling, än omständigheterna nu tillåta. Anmärkas 

 bör likväl, att då undervisning är ett oafvisligt behof, förhör uti det man lärt endast 



