45 



rätt i vårt land; ty då, enligt vår statsförfattning, allmän civil- eller kriminallag stiftas 

 under andra vilkor, förbehåll ocli former, än ekonomisk förordning, följer deraf, att så 

 snart nieranämnda frågor helt och hållet öfverföras till den ekonomiska rättens om- 

 råde, de ock skola förfalla under den ekonomiska lagstiftningens kompetens sålunda, 

 att det fasta samband, hvilket enligt grundlagarne nu eger rum emellan denna lagstift- 

 ning och lagboken, alldeles upphäfves." Slutligen: „Det visar sig tydligen, att sldlnaden 

 mellan lag, i den mening vår statsförfattning tager detta begrepp, och administrativa, 

 efter tid och omständigheter föränderliga, förordnanden och stadgar, icke blifvit noggrant 

 följd; men hade den blifvit iakttagen, skulle åtskilligt icke blifvit infördt uti förslaget, 

 som nu tinnes der, och deremot mycket annat intaget, som nu är derifrån uteleninadt. 

 Såsom förslaget nu framställer sig, rubbar det den positiva lagstiftningsmaktens grund 

 och vilkor." 



Så fast och öppet Nordström uttalade sig, ligger dock i hans ord, 

 bredvid ett djupt missmod öfver sjelfva förhandlingens art, en hemlig tliomas- 

 känsla, ett något, som tyder, att han ansåg hvarjc motstånd fåfängt, ehuru 

 pligten bjöd honom „i ödmjukhet afgifva ett yttrande till den kraft och verkan 

 det kan vinna". Äfven hans enibetsbroder ser en ..nationalolycka" hota, i fall 

 lagkomissionens förfarande blefve godkändt, men tillägger ..jag befarar det dock 

 icke, ty om jag ej altför mycket misstager mig, har komissionen i det sätt, 

 uppå livilket den behandlat allmänna lagen och de till samma lag hörande för- 

 fattningar, öfverskridit gränserna af sin befogenhet." Nordström deremot 

 hemtar intet hopp af någon förutsättning, att komissionen handlat på sidan om 

 sitt uppdrag. Man känner icke heller, huru långt detta sträckte sig. Men 

 säkert är, att icke ens senaten tillstaddes yttra sig i den magtpåliggande frå- 

 gan, hvilken, enligt ofta åberopade teckning ., likväl torde hafva föranledt mång- 

 faldiga interlokutioner på särskilda och delvis främmande håll". Det afgörande 

 svaret, — beroende på Majestätets egen pröfning, — dröjde i hela tre år. 

 Det kom dock ändtligen i början af 1847, och var liksom dikteradt af foster- 

 landets skyddsgenius. Lagrevisionskomitén, livars omdöme erhållit „ett likaså 

 enhälligt som kraftigt stöd af landets förnämsta vetenskapsmän inom lagfaren- 

 hetens fält", säger teckningen, ,,hade altså vunnit en seger, som, om den ock 

 för samtiden var mindre känd än den hade förtjenat, dock åtminstone af efter- 

 verlden skall till sina följder rättvist uppskattas". Iinian utslaget föll, hade 

 väl Nordström med sin thomaskänsla hamnat på annan kust, men hvem kunde 

 hysa tvifvel derom, att hans ord fallit tungt i afgörandets vågskål? 



Till och med öfver tros- och samvetslifvets öfvertygelser ville dessa 

 dagars godtycke sätta sig till doms. Men äfven Nordström stod vaksam på 

 sin post. Ett remarkabelt fall inträffade på våren 1844. Lars Stenbäck, redan 

 känd för sina rika naturgåfvor, hade ansökt teologisk docentur och dertill er- 



