46 



hållit fakultetens förord. Rektor var dock icke stämd för bifall; öppnade 

 derför ärendets föredragning i konsistorium med uppläsning af ett cnskildt 

 bref från landets erkebiskop, hvari denne, sägande sig liksom andre „foster- 

 landets sant religiösa, upplysta och sansade medborgare med bekymmer se ett 

 tidehvarf af förnuftshat, fanatism och mörker å nyo, och oaktadt den veten- 

 skapliga upplysningens vunna framsteg, hota den finska kyrkan", uppmanade rektor 

 att samråda med teologiska fakultetens lärare om åtgärder till förekommande af 

 „den pietistiska propagandans afsigter och det öfverhandtagande separatistiska 

 oskicket". Den första frågan, menade rektor, borde blifva den, huruvida 

 icke Stenbäck, på grund af sin „allom bekanta pietistiska rigtning", vore olämp- 

 lig till lärare. 



Omröstas. Nordströms votum är ett altför vigtigt bidrag till tidens 

 och hans egen karakteristik att icke förtjena här å nyo meddelas. Det lydde: 

 „Hos sökande till lärarebefattning vid universitetet förutsätta statuterna fullgod skick- 

 lighet och sedlighet. Nu har teologiekandidaten mag. Stenbäck utmärkt sig vid de 

 flera lärdomsprof, han aflagt såsom examinand; han har ytterligare genom åtskilliga 

 skrifter, dem han ntgifvit från trycket, lenniat bevis pä sin bildning och sina allvarliga 

 studier; han har ökat dessa bevis genom sitt för docentur i teologi ntgifna och af 

 teologiska fakulteten för ändamålet gillade och godkända spécimen; hans sedliga värde 

 har aldrig lemnat nun för tvifvel eller anmärkningar: han har således U])pfylt statuter- 

 nas fordringar. På hvilket skäl skulle då domarn kunna grunda ett afslag på hans an- 

 sökning om en förmän, af hvilken han i laglig ordning gjort sig förtjent? Man har 

 uppgifvit honom vara pietist; och denna omständighet och dess möjligen ofördelaktiga 

 inflytelse på hans framtida lärareverksamhet har konsistori ordförande ansett sig böra 

 underställa konsistori närmare pröfning vid afgörandet af frågan om hans befordran. 

 Pietismen, det är sant, står i vanrykte, men den förkastelsedoni, bvarmed den så all- 

 mänt är belagd, torde hos dem, som förstå hvad de fördöma, rätteligen blott gälla 

 denna hårda ofördragsandiet, till fanatism stegrade, blinda gudaktigbetsifver, hvilken, 

 af oförståndet tillämpad på det dagliga lifvets förhållanden, föranledt så många bekla- 

 gansvärda förirringar och förseelser. Den kan deremot hos den tänkande mannen icke 

 gälla sjelfva pietismen såsom lära, sålänge hon icke urartar till heterodoxi och der- 

 igenom öfverträder sin af lagen bestämda befogenhet; men för heterodoxi har pietismen 

 icke blifvit anklagad, ej ens af dess blinde motståndare; och då så är, måste ock hon 

 vara berättigad att uttala sig och de slutföljder, till hvilka bon vid sin forskning efter 

 sanningen i de heliga skrifterna, tror sig hafva konnnit. Har hon misstagit sig i dessa 

 slutföljder, minskar det ej hennes rätt; misstaget skall snart gifva vika för en annan 

 forskning, för en klarare insigt, framkallad kanske just af dessa misstag, och den be- 

 greppens utveckling, som, enligt hvad mången förut yttrat, utgör vår kyrkas fi'ihet, 

 skall derpå icke förlora, ty sanningen, säger Tertulliamis, rodnar och lider endast då 

 hon döljes. Pietismen är för öfrigt icke någon isolerad företeelse af vår tid. Man 

 skulle altför ytligt hafva genomgått historiens lärorika bok, om man ej varsnat, att hon 

 är en gammal gäst i andens verld, att hon, fluktuerande i sin kraftyttring, der är lika 



