47 



hemmastadd som neologin och indifferentismen, mot hvilka hon strider, att hon i sjelfva 

 verket således, såsom eu andens evolution, är lika oberoende af yttre tvångsmedel, som 

 hvarje annan manifestation af andens verksamhet, att äfven hon i sin renhet verkat 

 till det goda, och att hon i sin ytterlighet endast af en högre insigt kan bekämpas. 

 Om altså mag. Stenbäck med sin öfvertygelse omfattar pietismen såsom lära, utan 

 heterodoxi, kan jag ej tillräkna det honom såsom ett brott, ty öfver själen, säger 

 Luther, kan och vill Gud icke låta någon annan regera, än sig sjelf allena. Vidkom- 

 mande de oordningar, hvilka uppstått af den dystra trosifver, som äfven med pietismens 

 nanni blifvit betecknad, så finnes ej den ringaste anledning, att mag. Stenbäck till den 

 gjort sig på ett eller annat sätt skyldig, och om den omständigheten, att de af en 

 missförstådd pietism kunnat uppkomma, vore giltigt skäl att förkasta pietismens lära 

 i sig sjelf, borde samma förkastelse drabba hvarje sats, som talas eller skrifves, ty 

 hvilket är det ord, enfalden ej kan missförstå, hvilken den sats, det blinda nitet ej kan 

 missbruka? På rättsgrunder finner jag förty ej något giltigt skäl att förneka mag. 

 Stenbäck den docentur, han ansökt. Jag finner något sådan ej heller ur klokhetens 

 synpunkt, ty utom det, att det ej gifves en sann klokhet, som ej tillika är rättvisa, så 

 faller det i öppen dag, att om pietismens lärosatser innebära något vådligt, intet är 

 mera välberäknadt, än att låta henne uttala sig vid universitetet, der hon genast kan 

 bekämpas af andra förmågor med andra öfvertygelser, och hennes misstag tillbakavisas 

 af bättre och klarare insigter. Att deremot genom förföljelser och tvångsåtgärder söka 

 undertrycka henne, skall sannerligen nu lika litet som någonsin tillförene leda till nå- 

 got mål, och öfver inqvisitioneus bemödanden har tiden redan längesedan uttalat sin 

 dom. Jag föreslår altså, för min del, mag. Stenbäck till den af honom ansökta docen- 

 turen, emedan han fullgjort hvad lagen i sådant afseende fordrar, och emedan icke 

 mig tillkommer att vara domare öfver hans öfvertygelse eller ställa mitt godtycke öfver 

 den lag, som bestämmer hans rätt." 



Till bevis att tanke- och lärofrihetens grundsats redan gjort eröfringar 

 i konsistorium, kan anföras, att Stenbäck verkligen blef föreslagen af 10 röster 

 mot 3. Men tyvärr uträttades dernied intet. Ty rektor hörde till minoriteten, 

 och med honom tänkte vicekansler, generalen, fullkomligt lika. Denne förklarade 

 i skrifvelse af den 8 oktober 1844, det „icke vara med universitetets sanna 

 bästa förenligt, att en man med Stenbäcks tänkesätt blefve såsom lärare der- 

 städes austäld; och har jag förty icke heller kunnat bevilja honom docentur", 

 — hvilket sitt omdöme han stödde, såsom Stenbäcks minnestecknare icke utan 

 en skymt af ironi anmärker, „äfven på beskaffenheten af hans af fakulteten 

 och konsistori pluralitct godkända spécimen'". 



Händelserna skrida mot afgörande. Nordström fäller en antydan 

 syftande på afgång. Den 23 november 1844 upplästes i konsistorium ettvicc- 

 kanslers bref af den 1 5 oktober, — således utfärdadt helt kort efter det nyss 

 omförmälda, — innehållande tillstånd för med. doktor Sahlberg att från öfre 

 katedern försvara ett spécimen för adjunkturen i zoologi och botanik. Saken 



