49 



mot och bad Nordström Iciiina hela affären. Med honom förenade sig alla andre. 

 Kektnr teg. Då steg Nordström upp och höll ett tal, som räckte i nära en 

 half timme. Han talade om. huru han äfven förr sett, att han stod ensam, 

 dä han ville kämpa för en princip, och han såg det äfven nu; han talade om 

 hvad det betydde, att en man stod vid sin rätt och vid sina ord. Han sade 

 slutligen, att han, eftersom konsistorium så önskade, bifölle till att paragrafen 

 ej afgingc till Petersburg. Han hade talat i full inspiration, och då han slu- 

 tade stodo flera konsistorialos i täi'ar." Berättelsen tillägger, att i)å samma 

 dags eftermiddag något liundratal studenter uppstämt för Nordström ett 

 vivat, samt att hans auditorium nästa gång varit öfverfullt och föreläsarn 

 helsats med hurrarop. 



På fastare grund ställer sig denna fråga först vid omröstningen i kon- 

 sistorium den 12 februari 1845. Då öfverlades nämligen, huruvida Rahlbergs 

 den 7:de nästförgångue december ventilerade samt dercfter af fakulteten god- 

 kända spécimen berättigade honom att på förslag uppfciras. Kedan . hade 9 

 ledamöter yttrat sig, och alla jakande. Turen var hos Nordström. „Sökan- 

 den", sade lian, „hviiken till följd af särsldldt vunnen nådig dispens, blifvit berättigad 

 att konkurrera vid nnsökningiir om läraretjenst i natuialhistorien, har i sitt speciraen 

 beskiitvit 9.h vid Ocliot.sk lunua insekter... Uti ett spécimen måste en eller flera af 

 vetenskapens bestämmande principer beröras, grundsatser utredas, kombinationer göras, 

 resultater dragas; ocli zoologin eger längesedan ett sådant vetenskapligt fundament uti 

 den komparativa anatomin, uti djurekononnn, de generiska djursystemen m. m. (ijorde 

 sig nu äfven författaren skyldig till ett eller annat misstag, förekomme ock några 

 luckor, så torde likväl böra medgifvas att, derest framställningen vittnar om sjelfständig 

 tanke-verksambet ocb om klar uppfattning af vetenskapen, dess sanningar och tviste- 

 punkter uti större eller mindre kretsar, man af ett sådant spécimen likväl bestämdt 

 kan sluta tdl ståndpunkten och graden af föifattarens vetenskapliga bildning ocb lärare- 

 iurmåga, då deremot blotta beskribiingar af yttre föremål, vore de än till jiunkten 

 riktiga, aldrig kunna bibringa läsaren någon bestämd öfvertygelse derom. Det är nu 

 uppenbart, att man icke befrämjar universitetets sanna väl ocb den vetenskapliga verk- 

 samheten genom undfallenbet ocb slapphet vid bedömande af lärarespecinnna, eller 

 genom benägenhet att till en ledig lärostol befordra den förste, som deråt använder 

 sin lust och, ehuru han formel t uppfyller befordringslagens kraf, likväl leni- 

 nar vidsträckt rum för grundade tvifvel, huruvida han dertill innebar de nödiga egen- 

 skaperna: ty ocb då, livad sökanden angår, härtill kommer, att han till sin disputation 

 begagnat biträde af respondent, utan att enligt § IGO af universitetets statuter vara 

 dertill berättigad, eller hafva legitimerat sig till dispens i den ordning den IGl § 

 fastställer, pröfvar jag rättvist att sökandens spécimen ogiltigt förklara" ; tjensten borde 

 ånyo anslås ledig. — Nordström blef „solus in voto". 



Uppenbarligen ligger tyngdpunkten af ofvanstående yttrande i dess slut- 

 mening, hviiken påjiekar dispensens illegalitet. Besynnerligt nog instämde 



