50 



ingen af de öfrige rijstande, och det ser derför ut, som hade de hyst någon 

 farliåga att stöta eller t. o. m. förlora sin „käre vän". Förefaller äfven främre 

 delen af Nordströms andragande märkvärdt, i det han tar sig afgörande 

 talan i en för honom främmande vetenskapsgren, så må ihågkommas följande. 

 Opinionen rörande dissertationen var i sjelfva verket delad, såsom kan inhemtas 

 af pseudonymen Tranqnilli (= W. Nylanders) öfver densamma, redan en må- 

 nad innan Nordström afgaf sitt omdöme, i Morgonbladet införda recension. 

 Visserligen tog en anonym insändare speciminantens försvar, men detta skedde 

 först dagen förr än dennes sak förchades i konsistorium, således skcnbarligen 

 icke opartiskt. Då nu Tranquillus kort derpå gaf ytterligare skäl för sitt 

 ogillande, hade må hända utgången kunnat bli betänklig, derest icke i Morgon- 

 bladet producerats en försvarsskrift, undertecknad C. (1. M , i hvilka initialer 

 grefve Mannei'heims stora auktoritet genomskimrade, redan på förhand brytande 

 udden af den i Helsingfors Tidningar fortsatta polemiken. På högre ort blef 

 dock vigten af Nordströms anmärkning ingalunda föi'bisedd, såsom framgår 

 af kanslersbrefvet den 24 maj 1845, som förmår: „att ehuru Hans Kejserliga 

 Höghet icke kunnat undgå att fästa uppmärksamhet dervid, att afvikelse från 

 universitets-statuternas föreskrifter vid behandlingen af denna befordringsfråga 

 egt rum, har H. K. H. dock . . . velat utnämna och f('»rordna den af kon- 

 sistorium föreslagne sökanden.'" Nordströms behjertenhet hade således, cmi 

 ock med stora obehag för honom sjelf, i teorin tillvunnit laglighetens grund- 

 sats ett nytt erkännande. Detta blef ock hans sista yrkande af allmännare 

 betydelse i konsistorium. 



Hvad ofvanföre, till det mesta ur primära källor, meddelats angående 

 Nordströms upi)lefvelser vid konsistoribordet, bevisar fuUeligen, att i dåvarande 

 universitetsförhållanden något var sjukt och mer än som så. Trösten, att man 

 på andra håll icke hade det bättre, lisade föga. Desto förunderligare, att det 

 offentliga omdömet så länge förblef ej blott tålmodigt, men belåtet; vi egde 

 inga pessimister då, — och likväl voro Helsingfors Tidningar icke de enda i 

 landet. Tilldragelserna 1834 — 1839 visa sig sådana, att alla parter helst tego 

 derom. Kom så ett nytt tidskifte. Jubelfesten 1840 dränkte i ett haf af 

 ljus alla de skuggrika hagkomstei'im från närmast ftirgångna akademiska triemiier. 

 Det famösa „var grad alt lyckades förval" blef opinionens lystringsord. Hög- 

 skolans réputation njöt idel solskensdagar, så mycket Ijufvare, som publikum i 

 tid och otid hugnades med den riksvigtiga förnimmelsen, 'att disciplinskomissio- 

 nen ej behöft sammanträda'. Att disciplinerandet dragit sig inåt konsistorium, 

 förblef de invigdes hemlighet. Alt var ju bra och stilla, tycktes det. 



