52 



sig en bildning, „som försmår det svenska namnet", o. s. v. — Af pur häpnad 

 svarade ingen. Men några månader senare gick det åter löst, då Morgon- 

 bladet tillåtit sig ett litet skämt öfver „väktarenc på lärdomens och intelli- 

 gensens befästade murar". Sjelfve professorn i vältaligheten grep, ädelt harmsen, 

 pennan och skref i Finlands Allmänna Tidning den ljungande artikeln derom 

 och deremot, att „universitetet blifvit en skottafla för tidningarnas ovett". 

 Borgå Tidning inföll i samma ton, men medförs illa af kamratskorna. Saima 

 gaf åter ledande artiklar i ämnet. Linsen var redan den tredje, — nästa år 

 uppträdde en fjerde konsistorialis (Nervander), att mot pressens anlopp, specielt 

 mot fortsatta andraganden från Saimas sida, värna högskolan. Förom oss till 

 minnes, att det äfven var i början af sistsagda år, Nordström med samma 

 blad utkämpade den gräsliga denunciationsfejden. 



Så hade sinnesstämningen vid och mot universitetet blifvit högligen 

 irriterad. Till ställningens obehag hörde ock, att ungefär samtidigt vissa 

 svenska blad (den Konstitutionelle, Dagligt Allehanda, Vinterbladet m. fl.) ur 

 hvarjehanda politiskt sociala synpunkter tagit tinska förhållanden i upptuktelse. 

 Deras sakkännedom var lika liten, som deras ord retsamt stora. Men lemnom 

 detta. Frågan är, huruvida våra inhemske Aristarcher hade fog till sina 

 skarpa klagomål? Jo och nej! Det lät nog af motkämparne bevisa sig, att, 

 såvidt på de enskilde lärarne ankom, hvarken undervisningen eller den veten- 

 skapliga verksamheten eller bildningssträfvandona öfverhufvud nu mer än förr 

 vårdslösades. Men dermed stäcktes icke opinionens lössläppta misstro, lugna- 

 des icke ens de bevisandes egna samveten. Eller kunde väl någon, som kände 

 och sjelf bidragit till innehållet i konsistori akter, dölja för sig, att universi- 

 tetets anseende verkligen stod på spel, att den kollegiala sammanhålligheten 

 sönderfallit i hvarandra hätskt a'îgripande minoriteter, att ärendenas behandling 

 och utgång nära nog berodde på en endes vilja? Visserligen ingen, som var 

 uppriktig mot sig sjelf och sanningen. 



Den lärda republiken hade sålunda vid början af 1845 råkat i ett 

 ganska bekymmersamt läge; ., intelligensens befästade murar" ansattes hårdt af 

 närgångne tiraljörer; der innanför herskade gammal söndring, och betänklig- 

 heterna deraf växte med ryktet, att den käckaste kämpen ärnade draga sig ur 

 ledet. Situationen behöfde sin man. Han tycktes tinnas. Nervander, en ung- 

 domsvän till Nordström, tick i medlet af april säte och stämma i konsistorium. 

 Lika förslagen som lugn, samlade han snabt händelsernas tyglar i sin hand. 

 Så borde det, enligt hans tanke gä: konsistori d. v. ordförande skulle vid det 

 snart tillstundande rektorsvalet ut- och Nordström inröstas i hans ställe. 

 Han gjorde sig genom korrespondens med en yngre, men på universitetets 



