53 



angelägenlieter inflytelserik statsman i Petersburg förvissad, att komliinationen 

 flerstädes icke skulle möta något hinder. 



Främst behötVles dock bifall af den, som frågan närmast gälde. Åt- 

 skillige kolleger försökte en gemensam påtryckning. 8ju till antalet begäfvo 

 do sig till Nordström. Uttalande sin sorg vid tanken att förlora honom 

 framstälde de den bestämda frågan: ., huruvida han icke kunde afsäga sig kallel- 

 sen till Sverige, i händelse hans löneinkomst blefve ökad med rektorsarvodet." 

 Nordströms svar utföll ingalunda öppet eller klart. Derför förspordes, 

 ui)plyser en närvarande, ..mycket murrande i vår lilla trupp, då vi tågade 

 från hans boning, — dock tviflade vi ej, att vårt besök skulle inverka på 

 hans beslut." 



Äfven ett annat medel pröfvades. Nervander, ehuru osynlig, stod icke 

 heller dervid långt borta. Några medlemmar af de skilda studentafdolningarna 

 funno sig manade att inför Nordström gifva uttryck åt de känslor, hans 

 afsedda bortHyttning var egnad att väcka i de unges krets. Följande beteck- 

 nande ställe ur det vid företrädet hos Nordström hållna samt redan annor- 

 städes fullständigt offentliggjorda talet, framsagdt af sonen till anförarn för 

 professorernes nyssnämnda deputation, må här ujiprepas: „Vi sakna", så föUo 

 sig orden, „i professor Nordström icke endast en enskild vän, sådana många 

 stå oss åter, vi sakna i herr professorn en nitisk lärare, en utmärkt veten- 

 skapsman och, såsom vi tills denna dag älskat att tro det, — en uppriktig 

 fosterlandsvän. Det smärtar oss att framför det sista nödgas säga: såsom vi 

 trott det; men vi våga försiikra herr professorn derom, att den studerande 

 kåren varit den, som till sista minuten betviliat ryktet om, att herr professorn 

 ärnade öfvergifva oss." 



Denna så öppna och dock så välmenta förebråelse (om man så vill) 

 tycktes för Nordström högst oväntad. Ett ögnavittne berättar: .,Han syntes 

 förvirrad för ett ögonblick, men återtog snart en lugn och värdig hållning, 

 förklarade, att steget var taget och ej mer kunde ändras, huru gerna han 

 under närvarande förhållanden än gjorde det, bad oss ej bedöma honom strängt, 

 sade, att han med smärta skilde sig från sitt land, dertill föranledd af för- 

 hållanden för ett halft år till baka, samt lät förstå att, om han blott fått iiågot 

 skäl att rygga sitt löfte, hade han ej varit sen att göra det." Härmed i 

 hufvudsak nära öfverensstämmande förtäljer en annan närvarande: „När vi an- 

 lände till Nordströms boning, blef han synbarligen öfverraskad och förlägen. 

 Under hela talet syntes han mycket orolig och brydd, och gick till och med 

 i dess midt för någon minut bort, att öppna dörren för en ringande person. 



