54 



Sedan vi slutat, höll han ett längre tal, deri bland annat: att han för några 

 år sedan gifvit ett obestämdt löfte åt någon (svenska kronprinsen?) att öfver- 

 flytta till Sverige, i fall lämplig befattning skulle erbjuda sig, och jag vill visa, 

 så slutade han, att en Finne håller sitt ord, äfven om det blifvit gifvet endast 

 till hälften." 



Man befann sig i slutet af maj, och några dar senare skulle rektors- 

 valet försiggå. Spänningen var stor. Den ledande insåg sig ha uppgjort räk- 

 ningen för hastigt. Spelet hotade att helt och hållet gå förloradt. Det 

 spordes i elfte stunden, icke blott, att en bland de allierade nu mera, i anled- 

 ning af ett rykte om vicekanslers tillämnade afgång, derest Nordström blefve 

 rektor, öfvergifvit denna, utan ock, att åtskilliga kolleger lika omedgörligt upp- 

 stält prorektor som andre rektor till sin kandidat. Skulle icke de senare segra, 

 måste de förre understödjas. Ingen röst fick falla på sidan. Frontförändring 

 skedde således på sjelfva valdagen, den 2 juni. Af inalles 17 röster tillföllo 

 8 prorektor, 7 rektor samt 1 hvardera af tvenne andre ledamöter. Man får 

 väl antaga, att Nordström på förhand var underrättad om sina vänners nöd- 

 tvungna aftall, ehuru han för sin del icke röstade med dem. Derigenom kom 

 han ock i tillfälle att afslöja sin motståndares manöver, hvad som följer af 

 yttrandet: „jag var för E.", hvari han, blossande af harm, utbrast inför flera af sina 

 kolleger innan mötet upplöstes. Ända till en sådan punkt skulle striden mellan 

 de tvenne antagonisterne leda. Den, som skrifver detta, har sjelf i den ny- 

 valde rektors hus hört Nordström förklara, att han sedan ombyte af ord- 

 förande i konsistorium skett, kunnat stanna qvar vid universitetet, i fall icke 

 andra skäl hindrat det. 



Åtta dagar efter sagda utgång af rektorsvalet inlemnade Nordström 

 ansökan om afsked från sitt professorsembete. Inlagan blef dock af okänd 

 orsak icke föredragen i det dagen derpå, den 1 1 juni, hållna konsistoriet, utan 

 först den 16:de, och det näst efter uppläsningen af den Höga skrifvelse af den 

 13:de, hvari kansler, jerate stadfästelse af det skedda valet, uttrycker sin 

 ^.lifliga erkänsla för det nit, hvarmed förre rektor under den tid af 6 år han 

 embetet innehaft, städse gått Mina önskningar till mötes." Ansökan lydde: 

 „Att genom E. K. H:s nådiga medverkan erliålla nâtligste afsked från det professors- 

 embete, jag vid Finlands imivevsitet bekläder, äi- den anhållan, jag genom denna under- 

 dåniga skrift vågar inför E. K. H. framställa. Befordrad till juris adjunkt år 1827 

 och till mitt nu innebafvande professorsembete år 1834, har jag såsom lärare vid uni- 

 versitetet tillbragt 18 år af min lefnad, och af dem 11 år i egenskap af professor. Nu 

 i min ålders middagshöjd, är det hvarken likgiltighet för den förädlande och upphöjda 

 tjcnst, bvilken egnas åt vetenskapen och bildningen, eller sjuklighet eller trötthet, som 



