56 



daterar sig frän detta besök hans bekantskap med Bergfalk, som samma år 

 vid universitetet i Upsala utnämnts till målsman för enahanda lärostol med den 

 Nordström innehade här hos oss. Men vid sin nästa vistelse (1841) på 

 svensk botten, äfven denna gång på återväg från Tyskland och Österrike, är 

 han redan en berömd författare. Hans året förut utkomna ,.Bidrag till sven- 

 ska samhällsförfattningens historia" hade vunnit de högsta loford såväl af 

 pressen öfverhufvud, som skildt i Bergfalks då nj'ss i Frey offentliggjorda re- 

 cension. Flera vetenskapsidkare i Stockholm förenade sig derför att i festligt 

 lag helsa den genomresande lärde Finnen. I sällskapet befunno sig bland 

 andre det svenska riksarkivets d. v. chef, den fräjdade Hans Järta, hvars 

 rättshistoriska skrifter egde så många beröringspunkter med Nordströms, 

 samt den förtjente riksarkivarien Bror Hildebrand. Af den sistnämnde torde 

 det första ordet om Nordströms fästande i Sverige blifvit fäklt, under gla- 

 sens klang, må vara, men med gensvar i alla närvarandes bröst. Planen var 

 snart uppgjord att vinna den celebre rättslärde för juridiska fakulteten i Up- 

 sala, som på denna tid blott egde tvenne professioner. Dessa uttryck af väl- 

 vilja kunde icke vara likgiltiga för deras föremål, äfven om ett blott nominelt 

 utbyte af tjensteverksamhet alldeles icke lockade honom. Ujtpmaningar i samma 

 syfte förnyades verkligen både af pressen och af enskilde, i symierhet då 

 Nordström 184 3 på sensommarn, efter uppträdet med rektor, åter besökte 

 Sverige, men utan någon mäi'klig påföljd. Dock är det kändt, att Nordström, 

 innan hcmfcomsten till Finland, varit kallad i privat audiens till kanslern för 

 svenska universiteten, kronprinsen Oskar, som dervid skall erhållit något obe- 

 stämdt löfte af honom om möjlig öfvergång i svensk statstjenst. 



Följande sommar (1844) gästade Nordström för fjerde gången grann- 

 riket. Kronprinsen, som emellertid bestigit tronen, höll den insigtsfulle främ- 

 lingen i nådigt minne, och det så mycket hellre, som ett särdeles gynsamt till- 

 fälle tycktes ei'bjuda sig att förmå honom till öfvertlyttning. Den 70 årige 

 Hans Järta hade nämligen, tyngd af sorger och sjukdom, begärt afsked från 

 riksarkivarieembetet och till sin efterträdare hos konungen förordat Nord- 

 ström. Denne kunde omöjligen blifva kall för ett sådant anbud. Han var 

 vetenskapsman. Kedan vid författandet af svenska samhällshistorien hade han 

 lifligt beklagat sin saknad af handskriftliga urkunder; nu stod det honom öjjpet 

 att erhålla det mest obehindrade tillträde till deras hiifvudnederlagsplats. En 

 befattning, sådan som den erbjudna, kunde icke annat än anslå hans äregirig- 

 het, ty så hade han sjelf skrifvit (i nekrologen öfver grefve Aminoff): „Gra- 

 den af en embetsmans verkliga duglighet u})i)enbarar sig företrädesvis, då han 

 erhåller en plats, der han ledande får verka, der han skall skapa, icke blott 



