57 



verkställa." Det hade varit ett hj-ckleri, en sjclfförnekelse, om Nordström 

 nu visat sig fjär och otillgänglig. 



Han skulle skiljas från en älskad fosterjord, — det är sant. Smärtan 

 af denna tanke egde likväl sin mildring, sin försoning. Ty utom det, att den 

 frie mannen, hvarhelst hans vagga stått, ej är en torfvans lifegen, behöfde de 

 kära handen knapt lösas till det yttre ens, då ju hafvets böljor, liksom histo- 

 riens, nära sammanknutit den strand, han skulle lemna, med den, som sträcktes 

 till hans möte. Hans blifvande tjenstepligt, till art och innehåll mer veten- 

 skaplig än ])raktisk, syntes egnad att bära ädla frukter äfven för hemlandet, 

 för kännedomen af dess äldre öden, dess ärfda rätt och lagar. Med friare 

 utrymme för tanke, ord och forskning kunde hans andes energi blott stiga, 

 lyftas. Och såg han på öfriga förhållanden der borta, så voro de politiska, 

 om äfven andra än de, i hvilka han lefvat, honom välbekanta och förtrogna, 

 medan de kollegiala och mer enskildta lofvade i hvarje hänsyn större lugn och 

 tillfredsställelse, än han under långa år åtnjutit. Redan egenskapen att vara 

 Finne borgade för personlig sympati uti det land och det samhälle, der så många af 

 hans landsmän med största utmärkelse verkat, såsom ännu nyss G. F. Wirsén 

 och G. Wetterstedt, eller ännu verkade, såsom G. Poppius, K. D. Skogman o. a.; 

 der F. M. Franzén, H. Mellin och Fredrika Bremer nämnde sig som våra; der 

 bland skriftställare den orolige Ivar Arvidsson jemte den genialiske Israel 

 Hvasser, professorn ifrån Abo, fastän ur olika synpunk-ter, höllo deltagandet för 

 det forna brödrafolket vaket. Minst af alt kunde befaras, att de grundsatser, med 

 hvilka han „individualiserat" sig, den rättsliga frihetens, här skulle tillskynda 

 honom obehag. Hvad slutligen hans ekonomiska ställning angår, så var det 

 stäldt i utsigt att, såsom han förbehållit sig, riksarkivarielönen skulle höjas 

 åtminstone till lika belopp med den inkomst han hos oss åtnjöt. 



Då Nordström återvände, var det redan kändt, att ett hedrande an- 

 bud gjorts honom från svensk sida. Förbehållsam som alltid, invigde han 

 ingen i sina planer, tills i ett upprördt ögonblick, vid det redan nämnda till- 

 fället på hösten 1844, ett bestämdare yttrande undföll honom derom, att han 

 var beredd draga sig bort från den krets, hvari han med sina åsigter stod så 

 ensam. Äfven händelser i hans privata lif medverkade till denna afsigt, i det 

 han på våren 1845 genom döden förlorade sin gamla mor, som han tagit till 

 sig, och kort derefter, den 12 maj, sin svärfader, statsrådet och prokurators- 

 substituten E. J. Synnerberg. De innerligaste slägtskapsband, hvilka förenade 

 honom och hans af maka och trenne barn bestående familj med fädernejorden, 

 voro sålunda upplösta. Ett fåtal intimare vänner återstod ännu, och han gaf 



8 



