58 



efter för deras önskningar, åtminstone genom att dröja med sin afskedsskrift. 

 Först då han tycktes lemnad äfven af dem, tog han ut det steg, som skulle 

 föra honom bort för alltid. 



Hade de ledsamheter i tjensten, för hvilka Nordström idkeligen varit 

 utsatt, lemnat hos honom det intryck, att han icke var gerna sedd, utan tvärt 

 om, enligt klagan i ett af hans href, „kringskuren, aggad, misskänd", så kunde 

 han efter inlemnandet af sin afskedsansökan föreställa sig raka motsatsen, ja 

 att han var omistelig. Konsistori hemställan till kansler, jemte och i följd af 

 hans inlaga, bar ju, såsom vi sett, tycke af en bevekande Supplik, att han 

 måtte nolens volens hållas qvar; man kan omöjligen förstå dess innehåll utan 

 att antaga, att han sjclf derom blifvit hörd. Den brådska, hvarmed ärendet 

 från konsistori sida bedrefs, är i och för sig påfallande. Icke mindre uppja- 

 gad var opinionen. Hvar och en, som lefvat i och med de tiderna, erinrar 

 sig säkert, hurusom Nordström utgjorde ett stående samtalsämne i alla säll- 

 skap. Får han afsked eller ej? kommer han att flytta eller ej? — dessa frå- 

 gor afhandlades bland unge och gamle. Gissningarna togo alt större fart, ju 

 längre afgörandet dröjde. Ännu då universitetet samlades till det nya läseåret, 

 ännu då höstterminen lopp till ända, visste man intet. Föreläsningskatalogen 

 lofvade, att Nordström „vid tillfälle" skulle uppgifva de ämnen, han ärnade 

 föredraga ; han deltog i konsistori sammanträden, i fakultetsgöromålen, i examina 

 som vanligt. 



Något ovanligt hade dock inträffat. Nordström var i september (?) på 

 kallelse rest till Petersburg. Resan stod närmast i sammanhang med det af 

 honom utarbetade och under sommarns lopp till tryck besörjda kyrkolagsför- 

 slaget, såsom det visade sig, då han för sin dervid hafda möda hugnades med 

 en gratifikation af 1500 rubel silfver. Sjelifallet blef hans ansökan om afsked, 

 hvilken ännu låg oafgjord, vid samma tillfälle med högre vederbörande på 

 ort och ställe samtalsvis berörd. Redan det ofvannämnda brefvet till Nervän- 

 der hade uttalat sig för hans qvarhållande. Konsistori hemställan betonade 

 detta nästan som en nödvändighet för universitetet och undervisningen. Han 

 fann derför alt möjligt tillmötesgående. Inflytelserika personer gjorde honom 

 nu den hedrande och fördelaktiga antydan, att han kunde, bibehållande sitt 

 embête (?), tillika efterträda sin aflidne svärfader som prokuratorssubstitut i sena- 

 ten, — en utmärkelse, desto mer liknande den, då Calonius kallades att på en 

 gång vara prokurator och professor, som för närvarande, och så länge i)roku- 

 ratorn presiderade i lagkomissionen, hans embête förestods af substituten. 

 Nordström sjelf lärer ingalunda varit sval för denna kombination. Huru 

 kom den då ej till stånd? Derom några vinkar nedanföre. 



