60 



Föreläsningarna i statsrätt, åter upptagna, besöktes af ett dagligt stigande an- 

 tal auditorer. Vicekansler visade sig vänlig. Och, liksom hade det skett 

 enkom för sämjans skuld, lade hans ständige vederdeloman, f. d. rektor, mot 

 slutet af höstterminen, in om entledigande från sitt emhete, såsom emeritus. 

 Ändtligen tycktes Nordström från sin sida, och i de högsta intressens namn, 

 söka bana väg för frid och försoning, då han i dessa samma dagar, ännu den 

 17 januari 1846, under utbyte af stridshugg med Saima, nedskref den tanke, 

 som skulle bli hans sista offentliga vädjande till landsmän: „Den sanna, den 

 verkliga, den från alla hemliga beräkningar, från alt hemligt groll renade pa- 

 triotismen . . . känner, att hvad som än må skilja öfvertygelserna och bestämma 

 olika handlingssätt, hvar och en dock lika innerligt kan lifvas af samma djupa 

 kärlek till det gemensamma fäderneslandet". Bådade icke dessa ord, i samklang 

 med öfriga järtecken, endast hvad man hoppades se uppfyldt? 



Men i stjernorna stod annorlunda skrifvet. Den 12 februari 1846 före- 

 drogs i konsistorium ett så lydande kanslersbref: „Hans Kejserliga Majestät har, 

 uppâ derom gjord underdånig ansökning, funnit godt från tjensten i Nåder entlediga 

 professorn i folk- och statsrätt samt nationalekonomi, doktor Johan Jakob Nord- 

 ström samt tillika meddela honom Nådigt tillstånd att från landet afflytta. Jemte 

 det jag härigenom velat konsistorium sådant meddela, får jag vid detta tillfälle förklara 

 professorn min synnerliga tillfredsställelse öfver de utmärkta förtjenster han, under en 

 längre tjenstgöring vid universitetet, både såsom vetenskapsman och lärare ådagalagt. 

 S:t Petersburg ^| januari 1846.", högst egenhändigt undertecknadt: „Alexander". 

 Detta var Nordströms afsked. Några dar tidigare hade f. d. rektor för- 

 klarats emeritus, dock med uppdrag „att fortfarande vara ledamot af konsisto- 

 rium akademikum". Ett par veckor senare besattes substitutsplatsen. 



Sålunda, så oväntadt, så gåtfullt, löstes den spänning, hvari allmänhe- 

 ten redan länge hållits. Intrycket var smärtsamt. Enskildt och offentligt gaf 

 sig gräm elsen luft i nya tvifvelsmål. Hade universitetet, hade landets styrelse 

 gjort intet eller icke gjort nog, för att hålla den bortgående till baka? Hade 

 han sjelf fordrat hvad billigtvis ej fordras bordt? 



Höroni några röster från de dagarnc. Knapt haim nyheten om hvad som händt 

 i hufvudstaden upp till Kallavesis strand, innan Saima (den 19 februari 1846) lät sitt 

 första votum, denna stämningsfulla klagan ljuda genom bygderna: „Säger ryktet sant, 

 att detta skett för en af herr Nordström afsedd öfverflyttning till Sverige, så kommer 

 hans afskedstagande otvifvelaktigt att väcka en obehaglig känsla i mången Finnes hjerta. 

 För män, och för sådane män, är åtminstone landet icke för trångt." Den finska tid- 

 ningen Suomalainen utbrast i folkelig ton, på till enkla maner: „Vi böra icke närmare 

 granska dessa motiv (till afskedstagandet), vi nämna endast, att alhuäulieten gerna 

 velat, att sådana ej funnits, och om de äfven funnits, att de blifvit lagda a sido. 

 Mången... hade trott, att herr Nordströms finska tänkesätt bättre kunnat binda 



