61 



honom vid eget land. Detta hoppades man i sanning, då man erinrade sig, att han 

 nyligen fått en belöning eller en bekräftelse af Kejsarens nåd, och då vi veta, att han 

 väl känt den skada, han i denna stund förorsakar oss, icke allenast universitetet, utan 

 hela landet . . . Men om vi lia orsak att sakna denna man, som icke allenast genom 

 sina läro-rika föreläsningar gagnade högskolan och vår ungdom, utan äfven i alt på ett 

 så öppet och modigt sätt höll med sanningen (hvarför vi ock tycka mycket om honom), 

 så skall tiden en gång ersätta vår förlust, — ty nog finnas här ännu andre män, — 

 och Finnen kanske en dag glömma den, som på sin tid glömde honom . . . Finland har 

 nog förlorat en ärans man, men också herr Nordström härigenom förlorat sitt fäder- 

 nesland, och om än ett främmande land synes huru Ijufligt som helst, så är likväl 'eget 

 land ett smultron, främmande land ett blåbär.'" Ännu oförbehållsammare uttala sig 

 omdömena pro et contra i en stor mängd från denna tid bevarade privatbref, dels 

 vexlade mellan Nordströms närmare och fjärmare bekante, dels stälda till honom sjelf. 



Nordström, ehuru redan skild från sitt lärarekall, berördes så mycket 

 lifligare af opinionernas luftdrag samt de oaflåtliga kommentarierna öfver hans 

 fosterlandskärleks art och värde, som äfven universitetsungdomen flitigt deri 

 deltog och hans umgänge hufvudsakligast var akademiskt. I synnerhet gälde 

 Saima för en auktoritet, hennes yttranden nära nog som lagbud för den krets 

 af studerande, inom hvilken sagde blads demokratiskt nationela teorier räk- 

 nade sina devotaste adepter. Mången önskade redan högt instämma i den 

 anslagna tonen af patriotiskt ogillande, men — . Äfven Nordström var, 

 oaktadt det aristokratiska draget i sitt väsende, en mycket populär och upp- 

 buren person. Om någon, hade han vid brydsamma lägen värnat de stude- 

 randes, universitetets, fosterlandets dyrbaraste intressen; om någon, hade just 

 han lagt sig ut för den, hvars ord nu tydde och tyddes emot honom. Dess- 

 utom var ju denne icke blott sedan några månader hans motpart i den upp- 

 rörande denunciationsfejden mellan tituli „George Dandin" och .,Maitre Oli- 

 vier"', utan hade sjelf, såsom genom svenska och finska tidningar kungjorts, 

 kort efter Nordström, ansökt ett embête i främmande land, nämligen filoso- 

 fiska professionen i Lund. Det höll svårt att fälla den ene och fria den andre. 



Derför, så rik äfven vårterminen 1846 var på demonstrationer; så ofta 

 den nyfabricerade marseljäs-versen „fast Sveriges bildning vi förglömma, så 

 sker det ej för Eysslands skuld" — ett förment uttryck af Saimas mening — 

 uppstämdes; så ofta Nordströms namn inmängdes uti meningsbrytningarna: 

 stod dock hans anseende fast som klippan under vågens skum. Vid hvarje 

 tillfälle (och sådana gåfvos många) både bland äldre och yngre ett föremål 

 för varmaste hyllning och deltagande, — må särskildt nämnas vestfinska af- 

 delningens föreningsfest i medlet af maj, då han helsades med ett högstämdt tal 

 af helt annat innehåll än deputationens året förut, — samt den några dagar 



