62 



senare för honom och Runeherg af åtskilliga professorer och yngre akademici 

 tillstälda kollationen, hvarvid de öppenhjertligaste „slutförklaringar" vexlades, 

 — kände han sig i samma mån närmare förenad med sitt land, ju mera stun- 

 den nalkades, att han skulle lemna det. Så reserveradt han plägade uttala 

 sig, kunde det icke döljas, att han önskade stanna qvar. Och så långt hän- 

 delserna redan utvecklat sig, hägrade för honom och hans intimaste ännu en 

 utsigt af hopp att denna önskan kunde verkliggöras. 



Endast flik för flik har slöjan lyfts. Man hörde Nordström före sin 

 bortflyttning ofta antyda densamma såsom icke i allo frivillig, utan väsendtligeu 

 beroende på „högre skäl". Hvad han dermed menade, torde nogsamt framgå 

 ur det följande. Vid det äfven i andra hänseenden förhastade inlemnandet af 

 sin afskedsansökning, i juni 1845, hade han väl redan erhållit officiel kallelse 

 till Sverige, men icke afvetat, att innan denna utfärdats, svenske Konungen i 

 ärendet, på ministériel väg, gjort en med bifall besvarad förfrågan hos Kejsar 

 Nikolai. Denna omständighet försvårade (och tillintetgjorde slutligen) alla 

 vidare transaktioner. Till en början hade konsistori, med afskedsansökningen 

 insända hemställan den följd, att sedan Nordström, i saken hörd, förklarat 

 sig blott äska ett officielt dukument till motiverande af sin återgång, kansler 

 sjelf lät skriftligen uttrycka sin höga tillfredsställelse, derest han önskade qvar- 

 blifva vid sitt embête. Häri genmälde sig Nordström se en „ordre suprême", 

 hvarpå honom den 26 augusti meddelades, att afskedsansökningen skulle be- 

 traktas „comme non avenue". 



Frågan tog dock kort derpå, nämligen under Nordströms ofvanför 

 omnämnda vistelse i Petersburg, en ny vändning. Benägen att ingå på det 

 honom då gjorda förslaget, fäste han likväl dervid vilkoret att, såsom svar på 

 kallelsen från Sverige, få åberopa ett afslag från sin egen Öfverhets sida. 

 Detta kunde, i anledning af redan skedd ministériel kommunikation, icke bi- 

 fallas. Samma besked, då han i samma sak korresponderade på Stockholm: 

 regeringen härstädes hade intet att tillägga eller återtaga, helst hon aldrig 

 „lockat honom". I detta bryderi begärde han i bevekande bref af 12 oktober 

 att snart få veta hvad han „hade att vänta", emedan han borde ge ett defi- 

 nitivt svar till Sverige. Båda svaren äro okända, men kunna icke varit pe- 

 remtoriska, ty underhandlingarna fortsattes derefter ytterligare ett par månader. 

 Det tyckes, som hade Nordström då mer endast yi-kat att få producera 

 kanslers förenämnda skrifvelse. När äfven detta vägrades, fattade han sitt 

 beslut och anhöll i december om föredragning af den redan inlemnade afskeds- 

 skriften. I handbref af den 31 januari 1846 underrättade honom föredra- 

 ganden, att decisionen fallit tre dagar derförinnan, äfvensom om afskedets 



