63 



närmare innehåll, hvarvid beträffande bortflyttningcn erinrades, att bifallet der- 

 till stod i öfverensstämmelse med hvad Hans Majestät redan förut behagat 

 lofva Sveriges Konung. 



Underrättelsen, sannolikt inhändigad den 2 eller 3 februari, var för 

 mottagaren, som dock bordt vara beredd derpå, i högsta måtto öfverväldigande. 

 Redan den 4:de i samma månad, och således 8 dagar innan ärendet förekom i 

 konsistorium, vände han sig till föredraganden med en skrifvelse, hvari orden: 

 „Mitt öde tyckes nu afgjordt, jag måste skiljas" ljuda så mycket sorgsnare, 

 som de beledsagas af enträgnaste försäkran, att han förlorat all lust att flytta 

 och gerna bibehölle sin plats utan vidare tanke på den tjenst, söm derjemte 

 varit i fråga. Ja han begaf sig i slutet af februari till Petersburg, för att 

 hos högre vederbörande personligen insinuera detta öuskningsmål. Vid honom 

 beviljad audiens emottogs han på det nådigaste af kansler som bl. a. täcktes 

 yttra de hulda orden „Vous pouvez toujours retourner", dem Nordström 

 gömde som en dyrbar skatt uti sitt hjerta och mången gång i framtiden 

 åberopade. 



Och likväl uppdykade nya svårigheter, eller hellre desamma som förut, 

 men i mera bestämd form. Från Sverige svarades, att i fall af frivilligt 

 åtrande, han skulle anses ha „handlat lättsinnigt" ; från Petersburg, att hans 

 återgång, ehuru gerna sedd, icke finge motiveras med de af honom föreslagna 

 „högre skälen", hvarförutom fordrades „som en grâce", att till och med det, 

 han redan hade i sin hand, icke skulle göras gällande, åtminstone icke inför 

 otfentligheten. Hvilka konflikter! å ena sidan medvetandet om ett ytterst af 

 kärlek till vetenskapen gifvet löfte, hvilket, å den andra, kärleken till fäder- 

 neslandet nekade att uppfylla; här utsigten att kunna rättfärdiga sitt qvarblif- 

 vande med en förklaring, som der kanske skulle komprometterat detta! Hans 

 bref af mars, april och maj månader vittna, ofta i gripande uttryck, om den 

 pinsammaste oro, om striden mellan ordhållighetens moraliska och fosterlands- 

 känslans medfödda bud; skrifna äfven under tryck af landsmäns maningar, 

 skildra de oförbehållsamt hans längtan att utan löftesbrott kunna återtaga sin 

 profession, kunna återvända till „det enkla status quo". Svaren städse lika 

 afmätta som artiga. 



Hvad under, om tålamodet förgick och han slutligen höres klaga öfver 

 något sina oegennyttigaste afsigters underkännande samt t. o. m. börjar miss- 

 tänka tillvaron af inflytelser i rigtning mot hans qvarstannande, helst han 

 „aldrig in officiis blifvit bedd" härom? I denna sinnesförfattning undföllo 

 honom någon gång rätt harmsna ord. Välan, utbrister han i sin skrifvelse af 



