64 



12 maj till en högtiippsatt person, „jag skall då resa, men för mina landsmän 

 tillkännage, att jag gjort livad jag kunnat att försona mitt stora fel", — felet 

 att ha lyssnat till en ädel vetenskaplig hänförelse. 



Och verkligen öfverreste Nordström, sedan han ännu en gång råd- 

 gjort med sina närmaste vänner, i juni 1846 till Sverige, dock utan att med- 

 taga sin familj. Denna resa blef afgörande. Hans utnämning till svensk riks- 

 arkivarie är i tjensteväg dagtecknad den 19 i samma månad. Törhända eger 

 dock här en antidatering rum från den dag, han i ärendet hugnades med 

 företräde hos Konung Oskar, ty det vill tyckas, som hade han sjelf då ännu 

 icke betraktat sig som svensk undersåte. Emellertid stälde han under vistelsen 

 i Stockholm alt i ordning för sin bosättning derstädes, ehuru fortfarande an- 

 seende denna beroende samt i hvarje fall blott temporär. 



Då Nordström de sista dagarne af augusti återvände, var det långt 

 ifrån, att han hemtat med sig visshetens och det manliga beslutets lugn, tvärt 

 om fann man honom mer än förut sluten, bidande, orolig. Skälet kan anas. 

 Han hade till det yttre gjort sitt val, — ingen kände annat, — men närde uti 

 tysthet föreställningen, att det band, hvaraf hans inre handlingsfrihet fjettrats, kunde 

 falla bort. Detta skefva läge, detta bundna själstillstånd, förde vidare till ytter- 

 lig ömtålighet för andras omdömen. Mot den af enskilde vederdelomän länge 

 och ifrigt kringburna uppfattningen, att han låtit sig fångas i en tom ärelystnads 

 garn, egdc han förr och nu en tröst i samvetets renhet och sina vän- 

 ners bättre tro. Men med hänsyn till det offentliga opinerandet, den offent- 

 liga motivgranskningen, var han blofven desto känsligare, ju mindre han från 

 början derpå gjort sig berodd och ju mindre något svar eller försvar från 

 hans sida, enkannerligen under närvarande förhållanden, kunde komma i fråga. 

 Bittert var i sjelfva verket hvad han skulle erfara. 



Hade han kort före senaste resa till Sverige, enligt antydan i ett bref, 

 känt sig och sin sak komprometterad genom några indiskreta yttranden i den 

 svenska tidningen Figaro, så blef, medan han var borta, det öppna såret nog 

 skoningslöst berördt från hemlandet. Saima, åter hon, framkom den 4 juli 

 med en „förtjent erinran", en mot fikandet efter „verldens lust" stäld patrio- 

 tisk varning, den han verkligen sedermera aldrig glömde. Vid sin återkomst 

 mottogs han visserligen af samma blad för den 5 september med några vän- 

 ligare ord, slutande i erkännandet att „många förhållanden i Sverige tillåta 

 herr Nordström en litterär verksamhet för fosterlandet, vid hvilken hans 

 landsmäns kärlek fortfarande kan vara fästad". Men lika djupt som hans sjuka 

 sinnes missmod, var redan dess misstro till alt, som kom ifrån det hållet; fram- 

 tiden skulle visa, om med rätta. 



