65 



Det smärtfullaste återstod. Alt hvad han nu mera väntade, alt livad 

 han hoppades på, det låg i ett litet ord, i en ur någon officiel synpunkt, i 

 någon form. utsagd antydan från högre ort, som kunnat tjena till stöd för 

 hans återgång. Var det för djerft, att den, i hvars första, då ännu fria beslut 

 man vid den första öfverraskningen ingripit så direkt, så öfvertalande, också 

 trodde sig få bygga på detta deltagande? var det ens sedan han biktat sig och 

 tillstått, att han misstagit sig om sina känslor, för mycket fordradt att icke 

 lemnas ensam med ett förhastadt löfte? Ett faktum är, att han grymt miss- 

 räknat sig. Ty hvad annat säga väl, hållna mot alt det föregående, de ve- 

 modiga orden ännu i ett hans bref af den 30 augusti 1862: „Det är snart 

 16 år sedan den dag, då jag emottog den depesch, som, trots känslorna i 

 mitt bröst, gjorde det till en nödvändighet för mig att afi'esa. Jag minnes 

 väl min dåvarande inre strid, och äfven nu rörer det sig djupt i min själ". 

 Han hade från den sökte blifvit den, som sökt och — lemnats. 



Depeschens datum (någon dag i senare hälften af september 1846?) 

 och närmare innehåll äro okända. Möjligt, att den anländt från generalguver- 

 nörens kansli. I sådant fall utan tvifvel attesterande hvarje diplomatisk hin- 

 derslöshet. Den skulle då utgjort furst Menschikoffs slutliga svar ej mindre 

 på Nordströms muntliga framställning 1845, än på det bref, han 1846, några 

 veckor före sin senaste öfverresa till Sverige, åtminstone påtänkte till samma 

 höge herre. Visst är, att universitetsstyrelsen, såsom sådan, var främmande 

 för denna upplösning af den så länge sväfvande och med så mycket deltagande 

 följda förvecklingen. 



Tärningen var kastad. Nödvändigheten bjöd. Nordström „måste skil- 

 jas", och det rätt snart. Hvarken den redan framskridna årstiden eller det 

 utlupna hyresaftalet härstädes eller till Sverige ingångna förbindelser tilläto 

 ett längre dröjsmål. Han uttog den 3 oktober flyttningsbetyg för sig och sin 

 familj och gick följande dag om bord. 



Rörande Nordströms skilsmessa från fäderneslandet innehåller en bland 

 flera skildringar af ögonvittnen detta: „Det var en höstmorgon 1846. Sör- 

 jande stod hufvudstadens befolkning vid dennas strand. Universitetets lärare 

 och ungdom trängde sig fram i folkmassans första led. Ty hela fosterlandet 

 led i den stunden en stor förlust, — en oersättlig skulle jag säga, i fall jag 

 trodde, att förlusten af någon enskild man vore en sådan. Men främst drabba- 

 des dock landets högskola deraf. Studentsången tolkade i vemodiga toner 

 afskedets bitterhet. Omgifven af de sina, stod på skeppet, som redde sig att 

 ila bort, en man, redo att gå i frivillig landsflykt. Med blottad hjessa sade 



9 



