66 



han sitt farväl åt sina fäders bygd, åt valplatsen för sin ärorika, fruktbrin- 

 gande verksamhet. Alt hans blod hade sjunkit dervid från hans kinder till 

 hans hjerta; alla hans tankar och känslor stannade qvar på den strand, han 

 nu lemnade må hända för evigt." 



De unges afskedshelsning, satt i ord af en, i toner af en annan ur 

 deras brödraled, och afsjungen medan ångbåten ännu låg stilla, sade så: 



Du var en stridsman van och god 

 För sanning, ljus och rätt. 

 Uti de tappres led du stod: 

 Att skiljas är ej lätt. 



Väl mången ande djerf och ung 

 Till striden väpnar sig; 

 Men kampen kan bli hård och tung: 

 Då skall man sakna dig. 



Ej utdöd är den kraft, det mod, 

 Som fordom segrar vann; 

 Men fåfängt spillas lif och blod, 

 Der snillet ej för an. 



Och derför fosterlandets vän 

 Så stum och sorgsen står, 

 Och räknar ärans, kraftens män. 

 När du ur ledet går. 



Från lärostoln du stiger ner, 

 Din röst ej höras skall. 

 Ej elda unga hjertan mer 

 Till ljusets helga kall. 



Utur de gamles råd du går: 

 Der komma kanske dar 

 Att fosterlandet klaga får. 

 Att du det lemnat har. 



Bland ung och gammal, hög och låg. 

 Du lemnar saknad qvar. 

 Ty ädel var ditt snilles håg 

 Och vannt ditt hjerta var. 



Men, då fartyget sakta gled från bryggan ut åt fjärden och folkvisan 

 „Minun kultani" uppstämdes, var det som hade man i dess milda, innerliga 

 klagan förnummit suckar af fosterjordens strand och våg och vind. Vi 

 sjöngo, blickar, hjertan varmt och trofast sträckta mot honom, som lemnade 

 oss, så kändes det, mer än någonsin ensamme. Högrest och allvarsam stod 

 han der, jag ser honom än, vid båtens reling, och icke långt ifrån hans sida 

 en yngling, rik på hopp och löften, i svunnen dag vårt sändebud till honom 

 med den då och nu försmådda bönen: blif qvar bland oss! Ty så ville ödet, att 

 samma bölja och samma stund förde båda hän, ej endast bort från älskad hem- 

 kust, men mot de land, der grafven skulle famna den yngre först och tidigt, den 

 äldre efter långa år af saknad. Hoppets löften sveko, men saknaden blef tro- 

 gen. — Alt snabbare ilade fartyget undan med sin dyrbara börda. „Snart 

 var han försvunnen ur synkretsen; tonerna hade dött bort; massorna glesnade 

 och förrunno omsider." - - - 



