67 



Bland de ord, jag ofvanföre lånat af en Nordströms ungdomsvän, 

 läses, att han gick i „frivillig" landsflykt. Var det så? Är detta omdöme 

 lika sant som det i jemförelse med så mycket annat, som blifvit sagdt om 

 honom, får anses mildt? Ja väl, det är sant och rättvist, om viljans frihet 

 endast kan fängslas af jern och bojor. Men med den bedömde sjelf bör man 

 väl tro, att „egna omständigheter stundom inträffa, som bestämma handlin- 

 garna, oberoende af den vilja, hvilken utgår från hjertat". Och så var fallet 

 nu, kanske i långt högre grad, än han tänkte, då han nedskref ordet. 



Vi ega i vår hand de mest öfvertygande intyg, att Nordström, efter 

 sin första hastighet med afskedsskriftens inlemnandc, verkligen önskade, läng- 

 tade stanna qvar och efter förmåga tjena sitt fädernesland. Ja då sjelfakt- 

 ningen och gifna löftens helgd förbjödo en ytterligare undfallenhet och han 

 måste „expatriera", förklarade han tillika på det bestämdaste sig änia „efter 

 en tid återvända" — en afsigt, hvilken, redan yttrad förut, ännu uppehöll hans 

 mod, då alt syntes förloradt, sedan den bistra depeschen afskurit möjligheten 

 af vidare underhandlingar. Blott få dagar före sin afresa, ännu den 28 sep- 

 tember, meddelade han sig skriftligen härom hos inflytelserik man, för att 

 förvissa sig, huruvida hemvägen stode honom öppen mer. Kan den, uti hvars 

 innersta dessa sorger och omsorger bodde, kallas en .,frivillig landsflykting"? 



Återkomst en dag till fäderneslandet, — se der! den framtidsbild, som 

 hägrade för Nordströms själ i skilsmessans smärtsamma stunder och länge, länge 

 derefter. Den blef, denna bild, en hägring blott, en dröm, men en dröm, som tid- 

 tals skimrade vid verklighetens rand, spridande sin ljusning öfver denna. Redan 

 svaret på nyss berörda ski-ifvelse, en af de första hemlandshelsningar Nord- 

 ström efter afresan emottog, röjde en vänligare stämning och ett större del- 

 tagande, än han kanske då mera väntat. Derur tycktes bl. a. fi-amgå, att nöd- 

 vändigheten icke varit endels blott. „Vi uppge icke hoppet att återfå hvad 

 vi förlorat" sades uttryckligen. Och kommande händelser skulle på många 

 sätt bevisa sanningen af denna förklaring. Men möttes således önskningarna 

 halfvägs, hur blefvo de då närmare 30 år ouppfylda? hur blefvo de för alltid 

 ouppfylda? På denna fråga skall det följande gifva svaret. Nordströms 

 landsflykt var icke, men blef — frivillig. 



