68 



Såsom flerstädes i det föregående erinrats, bör den ursprungliga, fastän 

 icke enda och till sist icke ens hufvudsakligaste, bevekelsegrunden till Nord- 

 ströms öfverflyttning sökas i hans vetenskapliga skaplynne. Och, en rättvis 

 domare måste erkänna det, sagda rigtning, forskningens och det teoretiska 

 arbetets, blef äfven den, han i sitt nya fädernesland inslog och ständigt sökte 

 bibehålla. Vi säga: sökte, ty förhållandenas magt, i förening med sjelfva arten 

 och omfånget af hans insigter, förde oförmärkt alt längre bort ifrån det tänkta 

 målet. De 7 första åren ses han ännu stadigt och ostördt gå sin valda stråt, 

 endast frivilligt biträdande i mer praktiska samhällsvärf; men ställnin- 

 gen ändrar sig, och under de 21 följande upptagas hans bästa krafter och 

 mesta tid af medborgarns pligter. Häraf tvenne förgreningar eller hellre, med 

 hänsyn till deras successiva framträdande, tvenne skilda perioder i hans 

 verksamhet. De böra båda särskildt beaktas, men anmärkom förskottsvis, 

 att han i allmänhet, synnerligast af sina motståndare, blifvit mer bedömd efter 

 den senare, än efter den förra, der dock nyckeln gömmes till hans sanna väsen. 



De auspicier, under hvilka Nordström trädde i svensk statstjenst, 

 kunde icke ställa sig gynsammare. Han var både inkallad, utnämnd och 

 personligen känd af Konungen sjelf, af en Konung, hvars höga intelligens, 

 frisinnade tänkesätt och öppna blick för tidens sträfvanden, inför land och rike 

 fullt borgade för valets behörighet, ehuru infödd man, den ende sökanden, 

 dervid förbigåtts. Den opposition, hvilken ännu ett par år förut så systema- 

 tiskt angrep alla regeringens tillgöranden, hade med Oskar I:s tronbestigning 

 och de liberala idéernas seger förstummats, eller skränade tills vidare blott i 

 ett eller annat ultraistiskt blad. Likasom de lärde ex professo, så visste ock 

 den större allmänheten, ty tidningarna hade esomoftast berättat derom, att den 

 nye riksarkivarien var en särdeles förtjenstfuU man, redan i sitt hemland, sades 

 det, en af liberalismens och framåtskridandets väldigaste förkämpar. Den om- 

 ständigheten, att vissa, kanske politiska svårigheter, hvarom likväl ingen hade 

 säkert hum, fördröjt hans vimlande, afkylde ingalunda intresset för hans person. 

 Han var, säger en nekrolog, „dagens lejon". Ändtligen stegrade sjelfva de på 

 tiderna efter hans ankomst så täta förlusterna inom den svenska litteraturens 

 heråverld, förhoppningarna om någon ersättning genom den gjorda eröfringen. 

 Blefvo ju inom mindre än ett biennium Tegnér (1846j\), Hans Järta, Greijer, 

 Franzén (1847) och Berzelius (1848) bortkallade till det tysta. 



Den nykomne helsades med mångfaldiga vedermälen af aktning och 

 erkännande. Svenska akademin hastade att vid sin först infallande högtidsdag 

 (1846ff) tilldela sitt största pris för litterära förtjenster, det af Karl XIV 

 Johan stiftade, åt författaren af „Bidrag till svenska samhällsförfattningens 



