71 



som likväl ofta, måhända, oj är annat än en tvist om rätta tiden, och alltid 

 kan vara ärlig, öppen, Ijns. Men blanda sig deri passioner och oädla förut- 

 sättningar, då begynner den omdömets förmörkelse, mot hvilken skäl och be- 

 vis upphöra att hafva ett ändamål och alt försvar nedlägges." 



Vidden och betydelsen af de åsyftade reformerna undgår ingen, som 

 eger någon förtrogenhet med de nordiska universitetens författningshistoria. I 

 Sverige gälde ännu de gamla konstitutionerna af 1655 och 1666, modifierade 

 af åtskilliga dortill ganska oorganiskt fogade kunga- och kanslersbrcf. Oredan 

 ökades, då i väsendtliga detaljer ofta en afvikande praxis utbildat sig i Upsala 

 och i det yngre Lund. Högst olika voro dessutom många af de åsigter, som 

 under tidernas lopp, samt icke minst på senaste år, blifvit uttalade och nära 

 nog stridslystet förfäktade. Att välja, ordna, att sammanställa, att kort men 

 bindande och klart motivera de uppstälda paragraferna, — detta var kanslers- 

 sekreterarens uppgift, och han löste den på ett i sanning utmärkt sätt. Må 

 här endast påpekas, vare sig de skäl, han gifver till afskaffande af universite- 

 tens sekelgamla allmänna civila och kriminela domsrätt, för hvars qvarhållande, 

 mot all förmodan, röster höjt sig, vare sig de vältaligt lärorika framställnin- 

 garna om fakulteternas förhållande till konsistorium, om betydelsen af före- 

 läsningar och nödvändigheten att, tvärt emot hvad från Upsala yrkats, utsträcka 

 skyldigheten af sådanas hållande äfven till yngre akademiske lärare, men framför 

 alt om vetenskapligheten såsom suverän värdemäterska vid lärda tjensters be- 

 sättande. Man kan ej annat än förvånas deröfver, att alla dessa punkter och 

 många dermed sammanhängande ännu 1851 i Sverige behöfde utredning. Men 

 här föreligger uppenbarligen ett af de fall, då den finska lagstiftningen hunnit 

 förbi sitt moderlands. Det var, så vidt ske kunde, på den förras mark 

 Nordström stälde sig, ofta så nära, att sjelfva ordalagen erinra om våra 

 statuter af 1828; ja ända derhän följde honom hemlandsminnena, att t. ex. § 

 33 (27), som handlar om fri motionsrätt för ledamot i konsistorium, tyckes direkte 

 hänföra sig till hvad han sjelf 1844 upplefvat och i sin besvärsskrift till pro- 

 kurator utlagt. — De med så framstående talang och sakkännedom uppgjorda 

 förslagen mötte vida mindre motstånd, än han befarat, och blefvo äfven i det 

 närmaste oförändradt antagna till lag 1852, — således samma år, då våra 

 finska statuter af 1828 utbyttes mot andra, ingalunda i allo bättre. 



Liksom uppdragen vid kansleriatet höllo Nordström i fortsatt beröring 

 med den honom kärvordna universitetsverlden, så förmedlade hans egentliga 

 embetsbefattning ett nära omedelbart samband med hans tidigare författare- 

 syften. Hela hans håg och intellektuela personlighet syntes liksom danad för 

 det honom erbjudna kallet. Hvart skulle hans ande känt sig dragen, om icke 



