72 



till sjelfva Mimersbriiniien för dess kunskapstörst? hvar hoppats att finna sig 

 hemmastadd, om icke bland dessa den nordiska häfdens och rättens fornmin- 

 nen, hvilka anförtroddes i hans vård? Den inrättning, för och genom hvilken 

 en Erik och Elias Palmsköld, en Hadorph, en Stjernman, en Hallenberg och 

 nu senast en Hans Järta verkat, måste redan som sådan väcka en känsla af 

 kärlek hos tecknaren af svenska samhällsförfattningens öden. Särskildt manade 

 honom Järtas föredöme, ty näppeligen fans bland tidens rättsforskare någon, 

 hvars grundsatser och sträfvan han aktade öfver dennes, Calonii forne skydds- 

 lings, stiftarens af den konservativt historiska skolan. Att träda i hans spår, 

 att fullfölja och utbilda hans verk, syntes för Nordströms sinne som 

 ett desto skönare lefnadsmål, då han på denna väg kunde hoppas mången ny 

 inblick i sitt eget fosterlands forntid. Sådant var det horoskop, han redan i 

 sin afskedsansökan från finsk tjenst uppstält för sin blifvande verksamhet. 



Den befattning, Nordström gick att emottaga, var, ehuru annars en af 

 de mest oberoende, ingalunda fri från ansvar och grannlaga åligganden. Sven- 

 ska riksarkivet, denna Gustaf H Adolfs och Axel Oxcnstjernas högpatriotiska 

 skapelse, hade genom senare generationers likgiltighet råkat i ett alt annat 

 än lysande skick. Dess dyrbara, i sekel hopade skatter lågo infösta, mer än 

 förvarade, i några mörka, trånga, damuppfylda samt icke ens fuktfria källar- 

 hvalf under kungliga slottet; anslagen till deras vård och förkofran utmärkte 

 sig genom största anspråkslöshet. Först sedan Järta 1837, helt och hållet ex 

 nobili officio och utan lön (den han afstod till fördelning mellan yngre biträden), 

 åtagit sig förmanskapet öfver verket, öppnades för detsamma bättre och löftesrikare 

 utsigter. Hans konst var den att ställa målet högt. Yrkande, att arkivet på 

 samma gång borde vara en vetenskaplig institution i den fosterländska häfda- 

 forskningens tjenst och, såsom redan Axel Oxenstjerna tänkt sig saken, en för- 

 beredningsskola till de förnämligaste statsembeten, sökte och lyckades han genom 

 sitt upplysta och hängifna nit, sina väluttänkta förslag och själfulla framställ- 

 ningar lifva regeringens och landets aktning för denna länge försummade 

 nationalangelägenhet. Väl drog han sig, nödd af ohelsa, redan 1840 i privat- 

 lifvets lugn till Upsala, men fortfor dock att, om ock endast genom brefvexling, 

 sköta arkivet ända tills han 1844 „försäkrat sig om en efterträdare, som från 

 hans höga synpunkt var platsen vuxen". Denne man var Nordström. 



Hvad Järta åsyftat, hvad stegrade anspråk redan fordrade, det tillkom 

 nu Nordström att utföra. Eiksarkivets rika, men nog kaotiska grufvor borde 

 ombildas till en ordnad skattkammare för häfdaforskningen. Hans bemödan- 

 den främjades af flera gynsamma yttre omständigheter. Det svåraste hindret 

 för anstaltens trefnad och utveckling aflägsnades genast från början af hans 



