78 



komitén tillsattes, bestående af Nordström samt assessorerne Lagergren och 

 Feilitzen. Vare det i förbigående påpekadt, att bl. a. Sveriges nya konkurslag 

 (antagen 1862) utgick af detta samarbete. Någon månad förut (i juli 1853) 

 hade Nordströms „Afhandlingar" sett dagen, samt medförde nu den följd, att 

 han af vetenskapsakademin utsågs att som hennes andra ombud deltaga i samma 

 års riksmöte. 



Utan sitt egna och ganska karakteristiska förspel aflopp dock icke Nord- 

 ströms inträde på den politiska scenen, der han sedermera ända till sin död 

 qvarhölls. Då vetenskapsakademin i början af september austälde sitt val och 

 detta föll på honom, undanbad han sig hedern deraf. Väl vetande, att afsägelsen 

 icke var legalt berättigad, lärer man likväl icke ärnat tvinga honom. Men 

 pressen fick i saken och började larma, här med goda, der med onda ord. 

 Aftonbladet menade, att han, biträdd af presidenten v. Hartmansdorff och stats- 

 rådet Eeuterdahl, blott spelade komedi, för att få heta nödgad, o. s. v. Post- och imikes- 

 tidningarna fi-ågade härvid: „Är det icke vackra saker, den usla litteraturens härolder 

 låta trycka om en af vårt lands största och oföiTitligaste lärda namn? Man behöfver 

 icke känna hr Nordström särdeles mycket för att veta, till hvilken grad han uudfiyr 

 alla utmärkelser och alt offentligt uppträdande", ... så afsade han sig ledamotskapet i 

 Svenska akademin, „och att han afböjt åtskilligt annat, kommer väl fi-anuleles i dagern." 

 Crusenstolpe åter motiverade i sin bekanta politiska tidskrift med lika smickrande 

 som träffande ordalag sin och det allmännas ledsnad deröfver, att Nordström sökt 

 hålla sig undan „då det gäller att med blottadt svärd träda inom skranket, förfäkta 

 och genomdrifva sina idéer". „Det är godt och väl", fortsätter han, „att arbeta, vare sig 

 på embetsrummet eller i studerkammaren, att docera i enskilda kretsar, att då och då 

 på vinst och förlust framkasta ett enstaka resultat af iakttagelser; hufvudsak blir i alla 

 fall att bevisa sin tro med sina gerningar just der, hvarest frakterna skola upphemtas 

 af vetandets gjorda utsäde. Vetenskapsakademin uppfylde sin pligt och kunde t. o. m. 

 icke göra ett anstäncUgare val, än då hon till sin representant på den instundande 

 riksdagen utsåg den man, som, hedrad ömsom med regeringens och representationens 

 uppdrag, nu beredes ett tillfälle att faktiskt rättfärdiga sitt stoi-a rykte. För det all- 

 männas, för akademins, för sin egen heders, ja sitt samvetes skuld, är hr N. skyldig 

 att icke draga sig till baka. Denna skygghet att endast verka i skumrasket och bakom 

 ryggen anstår dia en man med hans karakter. Stora förhoppningar fastades vid åter- 

 eröfrandet af hans person från ett förloradt brödraland, och vi skulle altför smärtsamt 

 irra oss, om det icke vore hr N:s fasta föresats, så visst som vi anse honom vara i 

 stånd att verkliggöra dem . . . Sveas blickar äro rigtade på honom, och vi äro förvissade, 

 att äfven Aura följer hans handlingssätt med sin uppmärksamhet. Oss skall det bli 

 en Ijuf pligt att få hembära en gärd af aktning åt den teoretiska öfverlägsenheten, som 

 i rikt mått bär gyllene frukter på praktikens fält." Till sist uttryckes förmodan, att 

 Nordström möjligen blott af det grannlaga i sin ställning nära tronföljarens person 

 ansåg sig obefogad att föra folkets talan, men denna betänklighet skingras dermed, att 

 ju det stundande riksmötet blefve företrädesvis statsekonomiskt, icke politiskt. 



