Vid sådan stämning i opinionen kunde naturligtvis akademin icke vill- 

 fara sin ledamots enskilda, först muntligen och derefter skriftligen framstälda 

 önskan. Huru denna sakens utgång gjorde honom till mods, inhemtas nog- 

 samt nr en hans skrifvelse af IG september till v. Hartmansdorff, hvars in- 

 flytande, om ock i nedan, fortfarande sträckte sig till fraktioner icke allenast 

 af adeln, men ock af presteståndet. Brefvets innehåll är i flera hänseenden 

 altför märkligt att icke här meddelas. Der läses: „Genom hr prof. Wahlberg har 

 jag blifvit underrättad om. att min förnyade afsägelse af riksdagsmannakallet andra 

 gången blifvit af kongliga Vetenskapsakademin afslagen, och att, likasom första gången, 

 Tit. verksamma afstyrkande bestämt detta akademins beslut. Alt sedan det samtal, hvar- 

 med Tit. hedrade mig för tre år till baka, då valet af riksdagsman för akademin vid 

 senast förflutna riksdag var i fråga, kan det ej vara hr presidenten obekant, hvilken 

 liflig motvilja jag hyser för emottagande af ett uppdrag af sådan natur, och huru litet 

 jag känner mig kallad att uppträda uti de ofta lumpna tvisterna på en riksdag. Mo- 

 tivet dertill är icke blott misstroende till nun förmåga såsom talare; det har en ännu 

 djupare grund deruti, att jag, inkallad i landet af en högsinnad konung, ansett min 

 uppgift vara att, efter min ringa förmåga, egna min lediga tid åt vetenskaplig syssel- 

 sättning, men icke att omedelbart deltaga i landets inre poUtiska frågor. Jag har lik- 

 väl aldrig tvekat att stå till haiuls med mitt ringa kunskapsmått, då man velat taga 

 det i anspråk på en väg, der jag i någon måu trott mig kunna gagna med skriftliga 

 framställningar, och skall ej heller framdeles tveka att sålunda iiembära min gärd till 

 det allmännas tjenst. Hvar och en har sin krets att vara nyttig; min är icke politiken. 

 Att likväl nu mot min vilja inkastas deruti, är mig derför i hög grad smärtsamt, och 

 jag bör ej dölja, att jag icke finner mig hr presidenten förbunden för dess andel i en 

 sådan tvångsakt. Än mer, jag bör ej dölja, att jag icke anser akademin jui'idiskt be- 

 rättigad att utöfva en sådan. Skälet dertill är, att grundlagen förbinder tvånget att 

 emottaga uppdraget med rättighet till arfvode. Akademin gifver ej något arfvode, och 

 kan således icke heller fordra, att hennes val skall af den valde mot hans vilja eniot- 

 tagas, sålänge andre finnas, som emottaga det med nöje. Det är dock för ingen del 

 derför, att ej arfvode bestås, som jag afsagt mig uppdraget, det vågar jag försäkra. 

 Mina skäl voro helt andra; men jag har ansett mig böra fästa hr presidentens upp- 

 märksamhet på detta förhållande för att visa, att den stränga formalism. Tit. i denna 

 fråga mot mig utöfvat, är lika litet juridiskt grundad och lagligeu befogad, som den är 

 human och i öfrigt välberäknad. Jag tror icke, att jag, mer än någon annan tänkande 

 varelse, bör anses vara ett instrument, det man ad libitum får begagna, under åbero- 

 pande af en lag, hvars hela sammanhang man förbiser." 



Så skrifver blott den, som känner sig upprörd i sitt innersta. Och 

 Nordström hade skäl att vara det, ty han kunde lätt förutse, att denna 

 „tvångsakt", ehuru till en början endast tillfällig, hotade öfverkorsa hans 

 lefnadsplan och motarbeta den rigtning, han önskat blifva trogen. De anspråk, 

 han stälde på sig sjelf tilläto honom alt annat hellre, än att genom eget för- 

 vållande förebygga omval framdeles. Men de svenska riksdagarne då för tiden 



