80 



voro inga lekverk, hvarken med luänsyn till sjelfva mötenas långvarigliet eller 

 partiernas kraftutveckling. För öfrigt var det klart, att han äfven till följd af 

 sitt deltagande i ständernas öfverläggningar, ännu mer än hittills skulle hlifva 

 besvärad i komitéer för diverse ärendens beredning och hindras från kärare 

 sysselsättning. Och slutligen — kanske det vigtigaste, ehuru outsagda, motivet 

 till hans vägran: — förde ej den ban, pä hvilken han leddes in, alt längre bort 

 från hemlandets kust, från möjligheten och det gömda hoppet att en dag få 

 återvända dit? 



Uppenbarligen hade Nordström aldrig tänkt sig att genom sin öfver- 

 flyttning blifva ända derhän införlifvad med de svenska samhällsintressena, att 

 han kunde och borde uppträda såsom representant för desamma. Villig att, 

 utöfver åtagna embctsskyldigheter och dermed sammanhängande lärda syftemål, 

 på den teoretiska betraktelsens och framställningens väg utreda äfven allmänna 

 frågor, till hvilka hans studier sträckt sig, underkastade han sig ogerna det 

 otacksamma och tidsödande riksdagsmannakallet, helst i ett stånd, der erfaren- 

 heten visade, att sakkunskapen så föga motsvarade det vidlyftiga ordandet. 

 Men hans nya fädernesland bjöd det som en medborgerlig pligt, och han stälde 

 sig i ledet. Huru platsen af honom fyldes, kan redan i allmänhet slutas 

 deraf, att han, änskönt en Saulus inter prophetas, ej blott vid riksdagen 

 1853if— 54/5, men äfven 1856f 3— SSij", 1859fû— eOfg och 1862if-63/3 

 — således vid alla de sedan hans första val hållna städermötena, med undan- 

 tag af det sista, 1865 — 66, — och sedermera, efter representationsförändrin- 

 gen, från 1867 årligen ända till sin död, såsom delegerad i första kammaren, 

 deltog i legislationen. Pligtkänslan lättade och förädlade hans möda; det kall 

 han så ogerna mottog, synes efterhand hafva blifvit honom kärt, måhända — 

 ett lifvande behof. Men sammanräknar man den tidslängd, de åratal, dessa 

 medborgerliga uppdrag räckte, och fäster blicken särskildt på det nit, han 

 derunder ådagalade, så måste erkännas, att det behöfdcs, utom den goda viljan, 

 hans jernhårda arbetsförmåga för att derj ernte på ett värdigt sätt uppbära det 

 honom anförtrodda chefskapet och, så som han det gjorde, följa vetenskapens 

 rastlösa framsteg. 



Redan vid riksdagen 1853 — 54 var Nordströms stämma en af de 

 mest respekterade. Man lyssnade till hans lärorika och väl motiverade an- 

 draganden icke mindre uppmärksamt derför, att hufvudstadens och landsortens 

 liberala blad gerna naggade på livad de kallade hans monarkism eller t. 0. m. 

 byråkratism. Öfverensstämde han esomoftast med regeringen och understödde 

 hennes propositioner, så kom detta helt enkelt deraf, att Konung Oskar I och 

 hans råd, sedan oroligheterna 1848, hvaraf äfven Sverige fick sin påkänning, 



