83 



genom Norrmännens ihärdiga opposition mot alt, som utgått från svensk sida, 

 led han i dessa dagar ett smärtsamt nederlag, enär det af honom i en komité 

 uppsatta, erkändt utmärkta samt äfven af svenska riksdagen antagna förslaget 

 till mellanrikslag, hvari den rättvisa grundsatsen om domars reciprocitet i båda 

 rikena yrkades, af storthinget förkastades, hvarförinnan han sjelf på ett besök 

 i Kristiania varit utsatt för många ledsamheter. 



Mycket har blifvit anmärkt om det häftiga och satiriska språk Nord- 

 ström begagnade under debatterna, och några prof derpå torde anses höra 

 till hans karakteristik. Säkert är, att han derigenom mången gång gjorde 

 slag i saken, men ock ådrog sig mångens groll och ovilja. Än fick hela stän- 

 dermötet sig en admonition: „Har man en representation, så är det sant, att 

 den har sina rättigheter, men den har äfven sina pligter, som ej kunna jemkas 

 efter godtfinnande"; och ståndsbröderne upplystes: ,,Jag begriper altför väl, 

 att jag nu talar som en ropandes röst i öknen, men jag ropar likväl". Än 

 skrapades utskotten, särskildt det vid denna riksdag för grundlagsfrågor 

 tillsatta. Vi ha redan anfört ett exempel. Ett annat förekom, då utskottet 

 förklarat sig „icke böra'' f. n. anmäla vissa förslag till pröfning af rikets 

 ständer: „Men jag", invände Nordström, „känner icke den § i grundlagen, 

 som tillerkänner utkottet en sådan rättighet", — och ståndet instämde. En 

 tredje gång menade han, att bifall till statsutskottets betänkande „vore ungefär 

 detsamma, som att säga, att svensk intelligens icke kan lösa problemet". En- 

 skilde motståndare replikerades: „Om talaren finner det pinsamt att tala i 

 denna sak (en bankattar), finnes det ett enkelt sätt att hjelpa sådant, näml. 

 att han afstår från sina mindre välbetänkta, stränga påståenden"; eller ock: 

 „Jag vill föreställa mig, att om denna intressanta diskussion skall till trycket 

 befordras, omkostnaderna derför skola ungefärligen uppgå till det belopp, som 

 den ifrågavarande hundskatten kunde komma att inbringa . . . helst flera hundar 

 torde komma att gå lösa"; samt ytterligare: „Den talare, som nyligen gjorde 

 mig äran att gifva mig en s. k. tillrättavisning, har sagt sig hafva funnit 

 skärpa i mitt påstående; om så är förhållandet, är det en smaksak, men all- 

 deles säkert är, att jag aldrig i fråga om skärpa i yttranden skall kunna ens 

 närma mig det Ijsande mönster och den talent, hvarmed samme värde talare 

 på detta fält så ofta plägar illustrera våra debatter" ; för öfrigt: „Jag tror den 

 siste talaren hafva irrat sig något i sin klagan öfver bristande generalbas; ty 

 bland de bifallande sopranerna har man nog förnummit äfven den brummande 

 generalbasens ljud, och han sjelf har icke försummat att flitigt hålla ut med 

 den stämman. Att lärde män kunna hafva skäl för alt, kommer just af deras 

 lärdom", o. s. v. 



