84 



Ännu oftare tog Nordström under det ;,3:dje ståndets" riksdag, 1859 

 — 60, till ordet, nämligen inemot 500 gånger. Men så fordrades ock nu hans 

 försvar och utredning vid en mängd förslag, till hvilka han bidragit, med 

 eller utan skiljaktig mening, i åtskilliga efter förra ständermötet tillsatta 

 komitéer (bl. a. den s. k. stora finanskomitén, hvars arbete äfven fort- 

 gick under och efter riksdagen, samt hvars „Betänkande ang. Sveriges eko- 

 nomiska och finansiela utveckHng 1834 — 1860, — företrädesvis en produkt af 

 hans penna, — tyckes åtnjuta ett nära nog klassiskt anseende). Besagda 

 förslag rörde ej mindre komnmnalförfattning för stad och land, till det mesta 

 hans verk, än landsting samt kyrkostämma och skolråd, äfvensom ny konkurs- 

 lag, uppgjordt med ledning af hans tidigare utlåtande i ämnet, förändrad 

 organisation af hypoteksinrättningarna i riket, jemväl ett berömdt arbete, m. fl. 

 Gensägelser voro ej i hans smak, ty, menade han, „visserligen är man van 

 att här få höra hvarjehanda juridiska spetsfundigheter, men det hindrar dock 

 ej, att man ändå kan blifva ånyo förbluffad öfver nya sådana.'' Och dock 

 hade en prest himlat sig: „Bevare mig från att komma i någon juridisk tvist 

 med riksarkivarien Nordström'"! 



Med spändaste väntan samt till och med oro följdes af hela landet 

 denna riksdags förhandlingar i den återuppdykade norska frågan; man fruktade 

 hela iniionens upplösning. De liberalaste bland de liberale ville, trots Kieler- 

 traktaten och riksakten, gifva Norrmännen alt hvad de fordrade, den fullkomli- 

 gaste politiska „likställighet", förutom deras inre autonomi; så skulle alla de 

 gnatiga tvisterna mellan brödrafolken lättast utjemnas. Slika rop framkallade 

 inom adeln de tvenne bekanta motionerna af grefve Anckarsvärd om sjelfva 

 föreningsfördragets revision, och af W. F. Dalman om ständernas tillstädj eise 

 att yttra sig i anledning af storthingets beslut om ståthållareembetets upp- 

 häfvande. 



Debatterna häröfver fingo en synnerlig betydelse inom presteståndet 

 derigenom, att dettas tvenne största auktoriteter, Nordström och historikern 

 Carlson, tillhörde skilda läger. Easkt korsades svärden. „Den förre ryske 

 statsrättsläraren'', såsom de svenska Aftonbladisterne i Kristiania Posten titulerade 

 honom, var den svenska synpunktens främste förkämpe. ..Uti intet hänseen- 

 de", sade han bl. a., „bör glömmas, att Norge, såsom ett accessorium till det gamla, 

 under alla skiften sjelfständiga Sverige, icke kau med detsamma blifva fullt likberätti- 

 gadt, cell att det i förhållande till andra sjelfständiga medlemmar af den civiliserade 

 verldens stora statsförbund måste åtnöjas med betydelsen af en adpertinens till det 

 senare". Fastbållom derför: „att uti unionen Sverige är den principala och represen- 

 terande staten: att Norge genom sig sjelft ingen politisk sjelfständighet eger: att det 

 i sitt förhållande till frännnande magter existerar endast uti och ycnom sin förening 



