85 



med Sverige." Unionen är icke personel eller dytmstish, „den är deremot reél, af 

 Sveriges konung, på Sveriges vägnar, med Sveriges krafter och för dess intressen till- 

 vägabragt och fullbordad, med Europas godkännande, på ett sätt, hvars rättmätighet 

 folkrätten erkänner såsom fullt giltig."' „En sådan union, vida skild från inkorporation, 

 förutsätter likväl för ingen del, att de sålimda förenade staterna eller folken skola i 

 afseende å sina inre förhållanden styras efter gemensanmia lagar". Norge har, „trots 

 sin titel af konungarike, i sekler utgjort en provins under ett annat rike och af detta 

 varit såsom sådant styrdt, samt först uti och genom sm förening med Sverige vunnit 

 den sjelfständighet det i afseende å sina inre angelägenheter nu åtnjuter." „Då Norges 

 grundlag sådan den nu lyder har sitt upphof och sin garanti uti föreningen, måste 

 hvarje förändring deri, innan den slutligen fastställes, pröfvas äfven ur synpunkten af 

 dess förenlighet med sjelfva unionens bestånd." Dessa åsigter, li vilkas riktighet han 

 detaljeradt bevisade ur sjelfva fördragsurkunderna, vunno segern och behöUo 

 den, — ända tills nyare dagar deri gjort betydliga reduktioner *. 



Riksdagen 1862 — 63 säg Nordström åter på sin plats i ståndet och 

 utskottet. Yttrade han sig mindre ofta, dock vid pass 300 gånger, så hade 

 han i stället några egna motioner, alla af specielare natur, att förorda och en 

 ovänlig framställning angående riksarkivet att tillbakavisa. Deltog vidare, 

 ehuru bekännande sig vara „icke en röst från Zions höjder, utan blott en an- 

 språkslös lekman vid Zions fot", icke mindi-e lifligt i diskussionen angående 

 kyrkliga önskningsmål (bl. a. kyrkomöten, hvilka nu beslötos), än i granskning 

 af de nya straff- och sjölagarne, näringsfriheten, tullsystemet m. m. T. o. m. 

 i diplomatin försökte han sig med andre. Sedan nämligen ständerna, väckta 

 vid förra mötet af den Lallerstedtska motionen om Sveriges intercession vid 

 Pariser kongressen för Italiens frihet, funnit sig kallade att orda också i 

 utrikes politik, afhandlades nu ej mindre „danska frågan"^ än den om ,, konunga- 

 riket Polens återupprättande". Nordströms statsrättsliga deduktion i den 

 senare läses i protokollet för 2 maj 1863 och eger nog sitt teoretiska värde, 

 om man ock måste förundra sig öfver hans och månge af hans ståndsbröders 

 fromma tro, att sådana saker kunde vinnas utan annat krut än ordens. Samma 



* Må här tilläggas, att tidens liberale icke litet ondgjordes då en uppfattning, så 

 anslående för den svenska patriotismen, nttalats af en man, stående långt från deras anbang. 

 Ännu i början af 1862 lät derför Aftonbladet, vid tidpunkten då en ministärförändring vän- 

 tades, allmänheten veta, att „förtjensten" af läran om Sveriges öfverhöghet i unionen tillhörde 

 icke Nordström, utan justitierådet Nauman. Häremot behöfde Posttidningen, såsom dess då- 

 varande redaktör i „Mina Samtida" erinrar, endast påpeka det kända ai-betet „Sveriges 

 författningsrätt" (Sth. 1857) hvarest läres: „att föreningen icke rubbar den fullkomliga 

 jemlikbeten rikena emellan, så att de hvar för sig äro oafhängiga stater, utan att således 

 någon af dem kan anses för den andres öfverherre", o. s. v. 



