87 



och infördes i konstitutionsutskottets dagbok." Såsom af detta tillstyrkt, måste det nu 

 i sin helhet med ja eller nej besvaras, enär „rätt till ändringar och jemkningar" ej eger 

 rum vid sådana förslag. Beträffande ståndsrepresentationens nuvarande fördelning på 

 fjra kamrar „vore det ett stort missförstånd att taga detta i samma betydelse, som då 

 i andra länders grundlagar det säges, att representationen består af två kamrar" . . . 

 „Enligt våra grundlagar är initiativet lika obegränsadt för alla stånden" . . . „vi ha egent- 

 ligen en enkammare, i modern politisk betydelse, der fyra röster skola afgifvas och i 

 vissa fall flertalet, i andra enstämmighet, bestämmer det bindande beslutet". Äfven 

 enligt gällande riksdagsordning „är det icke individerna, som representeras, utan sam- 

 hället eller folket kollektivt". Denna representation, „tidsenhgt ansad och förbättrad, 

 skulle äfven för kommande tider bäst återgifva bilden af samhället i sin verklighet. 

 Privilegierna äro stridande mot tidsandan, men ej stånden, såsom sociala verkligheter. 

 Det s. k. tvåkammarsystemet uppvisar i sjelfva verket „en enkammare med två afdel- 

 uingar, likasom våra n. v. fyra kamrar äfven endast äro en enkammare med fyra af- 

 delningar". Men må man betänka, „att uti det nya förslaget valrätt och valbarhet äro 

 på det sätt ordnade, att ingenting hindrar, än mindre gifver någon garanti för, att icke 

 den klass af medborgare, som nu representeras i vårt fjerde riksstånd, eller bondeståndet, 

 må kunna, när helst den så vill, vid valen bestämma öfvervigten i båda kammaratdel- 

 ningarna till sin fördel och sålunda åt representationen gifva en för det helas jemnvigt 

 vådlig tyngd". „Ty då 1 kammaren skulle utses af landstingen och således medel- 

 barligen, är det en afgjord sak, att den stora öfvervigten äfven här ligger på lands- 

 bygdens sida och kan af dess ombud vid landstingen, när helst de så vilja, sättas i 

 utöfning". „Sjelfva landstingsinrättningen, på intet sätt jemförlig med våra gamla pro- 

 vincialmöten", är ännu altför ny, att statsmannen derom kunde uppställa något politiskt 

 horoskop. Dermed afsågos egentligen ekonomiska nämnder för länen, hvilka nu skulle 

 göras äfven till pohtiska valkorporationer. „Det är en majoritetsregering, som komme 

 att inträda och bestämma det helas gång efter sina åsigter, till dess hon tvingas att 

 gifva rum för en annan majoritet med andra åsigter. Fastheten i karakter, åsigter och 

 vilja försvinner, och lycksökeriet, draperande sig i talarens mantel och anslående med 

 konstfärdighet de klingande frasernas harpa, skall erhålla ett vidsträckt fält för sin 

 verksamhet." — Med alt detta vill dock författaren icke påyrka den bestående stånds- 

 representationens „principiela företräden", utan medgåfve gerna „ett väl afvägt liass- 

 vcdssijstem'\ då man ock sluppe den så mycket ogillade sjelfskrifvenheteu. Ja han 

 skulle icke motsätta sig att gå ännu längre och biträda en organisation af den första 

 kanmiaren efter samfälda val, och af den andra efter klassval. Klassvalen borde ordnas 

 i enlighet med konstitutionsutskottets förslag 1848 (då Nordström var dess sekreterare). 

 „Det konservativa elementet skulle företrädesvis vara att söka i den kammare, der den 

 större specialkunskapen och erfarenheten vore att finna, det initierande elementet före- 

 trädesvis i den andra". Så Nordström. 



Det är kändt, hvilken ömklig figur hans ståndsbröder spelade vid 

 den skickelsedigra frågans afgörande. Först begärdes, sedan debatten redan 

 länge pågått, af talmannen någon dags uppskof tills adeln röstat. Bifölls 

 med 35 mot 20 och många i-eservationer. Den 8:de december voro ändt- 

 ligen alla medståndens beslut kända. Motståndet bland presterne syntes blifva 



