ê8 



lifligt. Men talmannen förklarade i god tid, att han hört flera ja. Ej 

 en enda mvändning, ej en begäran om votering! Klubban föll. I „beslutet'' 

 deltogo 57 ledamöter; 28 reserverade sig deremot! Malicen påstod, be- 

 rättar Hellberg, ..att erkebiskoi)en slutligen skickade ett par af sina när- 

 maste ut bland kamraterne för att be dem för all del sluta upp med reser- 

 verandet, så att icke protokollet måtte komma i rak stridighet med majori- 

 tetens (?) nyss fattade beslut". Professor Eibbing förklarade uttryckligen, att 

 han väl talat mot förslaget, men dock icke slöt sig till reservanterne „alldenstund 

 votering icke skett''. Hade votering skett, hvarpå Nordström säkert yrkat om 

 han varit representant, skulle efter all sannolikhet utgången blifvit — afslag. 



Omgestaltningen af Sveriges sekelgamla representation var således ett 

 faktum, — månne lyckobringande? Inför den ovissa framtiden lade sig upp- 

 hetsningen ganska snart. Nu dugde Nordström åter. Han invaldes i den 

 årligen från januari till maj sammanträdande riksdagens första kammare, såsom 

 ombud för Norrbottens län, — ett län, hvilket, såsom han i ett votum med 

 visst eftertryck erinrar, utgör Vg af Sveriges område och hyser en icke obe- 

 tydlig finsk befolkning. Härefter närvarande vid alla lagtima riksmöten ända 

 till sin död, 1867 — 74, deltog han samvetsgrant i förhandlingarna. Dock blef 

 hans nit i kammaren, till följd af dennas rikligare tillgång på jurister och 

 andre fackmän, mindre docerande och mindre direkt ingripande, än förr i ståndet. 

 Så användes han t. ex. icke mer för göromål i andra utskott än s. k. till- 

 fälliga. Då hans mandat som riksgäldsfullmägtig efter 1867 icke förnyades, — 

 måhända äfven till någon del, emedan det utrikes jernvägslån han 1864 upp- 

 negocierat icke tagit favör och Aftonbladet derför ilsket angripit honom, — syntes 

 han ock miijdre behöflig i sitt forna eller bankutskottet, helst hans åsigter, 

 med hänsyn till påyrkade reformer i penningeväsendet, införandet af guldmynt- 

 fot m. m., nog mycket divergerade från de för dagen hyllade. Vid efterval 

 till lagutskottet 1871 erhöll han visserligen rösterna, men undanbad sig upp- 

 draget, skyllande på bristande tid. Härvid ihågkommes, att han ej mindre 

 såsom representant i de tvenne första svenska kyrkomötena 1868 och 1873, 

 än såsom ledamot i kyrkolagskomitén 1869 — 1873, äfven utom riksdagarne var 

 strängt upptagen i det allmännas tjenst. 



Under debatten förblir Nordström i kammaren densamme som i stån- 

 det. Tyckes hans språk jemförelsevis lugnare, så är detta en följd ej blott 

 af ökade år, men af ökad égard för omgifningen, ty, säger ett af hans för- 

 troliga bref, „i kammaren är hållningen värdig i det yttre och den parlamen- 

 tariska fraseologin mera grannlaga". Dock skonas icke hvem som helst. Äfven 

 nu blir den anspråksfulla okunnigheten tillrättavisad, ty: „En bedröflig erfarenhet 



