90 



(68), ordinarie statens minskning genom representationen (69), lagbyrå och 

 lagberedning, administrativa besvärsmåls förflyttande från regeringen (71), 

 kommunens gemensamma hushållsangelägenlieter, statsrådets sammansättning 

 (73), trosfriheten i medborgerlig hänsyn (67. 70. 73), eller åtgärder till Norr- 

 bottens 'och Lappmarkens förkofran (70. 72), m. m. Gemenligen reprodu- 

 cerade och ofta äfven skärskådade af dagspressen, hafva hans andraganden till 

 någon del jemväl inrymts i Naumans vetenskapliga tidskrift. 



I den stora samhällsfrågan om allmän värnepligt tog han ofta ordet 

 (sedan 67 — 73). Man hade, menade han, i sammanhang dermed bl. a. fält 

 många vackra, men tomma ord om fosterlandskärleken. „Jag böjer mig", yttrade 

 han, „för denna höga och mägtiga känsla och tror, äfven jag, mig förstå den; men icke 

 ensamt på den får lagstiftaren stödja sig, då han vill uppställa grundsystemet för sam- 

 hällets försvar; han bör ej glömma, att fosterlandskärleken kan uppenbara sig och tagas 

 i anspråk på flera andra sätt än endast genom uppmaning eller befallning till en hvar 

 manhg person vid en viss ålder, att omedelbart och personligen i fall af krig ställa sig 

 imder fanan". Friköp kunde förskaffa staten betydligt af de medel, „som för försvaret 

 äro lika nödiga som manskap"; dock röstade han hellre för lega eller substitution, så- 

 lunda, att det „borde stå hvarje värnepligtig öppet att fullgöra sin värnepligt antingen 

 personhgen eller att för sig ställa annan mönstergill man". Derjemte höll han på in- 

 delningsverkets och grundskatternas qvarstående eller endast jenikning. 



Hvad slutligen beträffar de från föregående riksdagar ärfda öfverlägg- 

 ningarna i tvistepunkterna med Norge, så fasthöll han fortfarande, att riksakten 

 ej är grundlag för Sverige, men utlät sig dock vida skonsammare än fordom 

 (68. ff.). Ja han tillstår: „det kan vara lärorikt för oss att se med hvilken omsorg 

 man i Norge sköter så delikata offentliga frågor"; samt åter: „Hvar och en, som känner 

 sig såsom medborgare af ett samhälle och förbunden med dess intressen, kan icke annat 

 än erkänna, att Norge haft full rätt att uppmärksamt beakta sina intressen; icke den 

 ringaste animositet behöfver således här ega rum, om vi intaga samma ståndpunkt." 



Det votum, hvarur senaste citat är hemtadt afgafs den 9 april 1874. 

 Ovan vid den dämpade tonen, tycker man sig deri förnimma liksom ett före- 

 bud, att hans stämma i riksdagen rätt snart skulle tystna för alltid. Så 

 skedde verkligen, blott tvenne dagar derefter. Och hvad han då (den 11 

 april) framstälde, är från hans sida icke mindre undfallande. „Skulle kammaren", 

 sade han medlande, „tro att ett antagande af förslaget kunde, jemte den i ämnet förda 

 diskussion, supplera en skrifvelse, så skall äfven jag vara belåten dermed och icke 

 genom att vidhålla mitt förra yrkande splittra meningarna; ty det är icke formen jag 

 i detta fall vill hålla på, utan hufvudsaken är den, att regeringen får kännedom om, 

 hvilka åsigter kamrarne hylla, och på hvilka grunder de hylla dem", hvarföre . . „om 

 ingen annan än jag yrkar afslag, så vill jag som sagdt nu derifrån afstå." — Den väl- 

 dige riksdagskämpen hade härmed talat ut: hans sista ord i kammaren vai' en 

 gärd åt friden och förlikningen. 



