92 



kunde säga: hans testamente till sitt nya, liksom det tidigare af samma art 

 till hans första fädernesland. FuUändadt kort före hans sista sjukdom och 

 kanske genom öfveransträngning en medelbar orsak dertill, upptog det ofta 

 hans tankar äfven på plågans läger. I feberyran talande derom, hördes han 

 utropa: „jag skall få rätt!" Framtiden blir hans domare. 



Nordströms offentliga verksamhet var ändad. Blott slutordet deröfver 

 är ännu ej sagdt. Det skall dock säkert icke lyda altför olika från hvad 

 man läser i minnesteckningen öfver hans förebild i så mycket, öfver Hans 

 Järta, af friherre Louis de G-eer. „Den återhållande kraften i samhället", 

 säger bemälde omdanare af den svenska representationen, „är icke mindre nöd- 

 vändig än den framdrifvande, och ej sällan ställa sig de ädlaste och djupaste 

 naturerna på den återhållande sidan. Sträfvandet efter frihet och jemlikhet, 

 som vanligen är yttersta roten till begäret efter politiska reformer, ligger inne- 

 boende i menskligheten såsom en instinkt. För att framställa anspråk derpå 

 fordras hvarken snille, insigter, sjelfförsakelse eller någon af de egenskaper, 

 som dana en stor man. Men den, som står på höjden af sin tids vetande, 

 den som förmår att skatta civilisationens redan vunna fördelar och som vet 

 liuru dyrt de äro köpta, huru ofta de gått förlorade och huru långsamt de 

 återvunnits: han tvekar att äfventyra det goda man redan har; han inser svå- 

 righeten att" förena det gamla med det nya, hvartill man sträfvar, och han 

 eggas till ett kraftigare motstånd i samma mån, som han genomskådar tanklös- 

 heten och de ofta lumpna bevekelsegrunderna hos rörelsens första upphofsmän". 



Är ej detta, som vore det sagdt om Nordström och den upphöjda 

 konservatism, hvaraf hans handling leddes? I sitt innersta frisinnad och sjelf- 

 ständig som få, lyssnade han likväl vördnadsfullt och lydigt till lagens och 

 lagmedvetandets blott för den invigde förnimbara röster genom tiderna. De 

 gällande rättsnormernas grundsatser voro honom ett heligt fornarf, som innan 

 det rubbades, borde rensas från all tillfällig rost, ja från de minsta damkorn. 

 Men den liberalism, som schackrar med det nyas lösepenning blott derför, att 

 den blänker som ett framtidsguld i opinionens solsken, det var hvad han i 

 det medborgerliga lifvet mest af alt misstänkte, underkände, bekämpade. På 

 honom slår det in hvad i nyss citerade skrift vidare säges: „Mer än en i 

 sig sjelf djupt reformatorisk ande har nödgats emot sin natur under långa 

 perioder intaga en rent negativ ställning blott för att motarbeta omogna reform- 

 förslag, som hetsige nyhetsmakare velat framdrifva . . . Dock äfven detta arbete 

 är nödvändigt, och ovisst är, om menskligheten står i större tacksamhets- 

 skuld hos dem, som genomfört nyttiga förändringar, än hos dem som hindrat 

 skadliga." 



