95 



I början af 1855, när underhandlingarna med England och Frankrike 

 icke ville gå, väntades en ininistärför ändring i „ryssvänligare'" anda. Flera 

 Finnar skola stått på kandidatlistan till det nya kabinettet: man nämnde gene- 

 ralerne Lefrén eller Malmborg för krigs-, samt Nordström eller t. o. m. 

 Arvidsson för ecklesiastik-porttöljen. Rådkammarens sammansättning blef dock 

 helt annan, och följderna visade sig snart, då Sverige fullständigt lemnade sin 

 af allianstraktaten 1812 dittills betingade politik och slöt det bekanta november- 

 fördraget med vestmagterna. Nordströms mening derom har icke med be- 

 stämdhet kunnat utrönas, men får dock icke sökas altfor långt från den upp- 

 fattning, Hvasser länge sedan framstält, eller att Finlands lycka och autonomi 

 bör utvecklas på historiskt gifven grund. Ingen hemlighet är deremot, att 

 freden i Paris af 30 mars 1856 öfverkorsade mången från svensk sida och af 

 Konungen sjelf hyst förhoppning, särskildt med hänseende till Finland. Fråga 

 kunde derefter lättare åter uppstå om att bjuda Nordström en taburett, och 

 uppstod äfven. Åtminstone skrifver Crusenstolpe i januarihäftet 1858 af 

 Ställningar och Förhållanden, denna Sveriges dåvarande förnämsta politiska 

 tidskrift: „Granska månge hade förestält sig, att ecklesiastik portföljen i det nya 

 kabinettet skulle öfvertagas af riksarkivarien Nordström, hvars djupa studier, 

 mångsidiga insigter och skarpa hufvud borde blifva på samma gång en prydnad 

 ocli ett stöd för rådkammaren". Förslaget skall ha fallit, endast emedan 

 grefve Lagerbjelke, som redan i riksgäldskontoret ständigt funnit sig besvärad 

 af Nordströms „brist på skonsamhet mot underlägsenheter"', fordrat hans 

 utestängande såsom vilkor för sitt eget inträde. Samma författare meddelar 

 vidare under februari 1859, att en då nyss ledig statsrådsplats allmänt troddes 

 ärnad åt Nordström, som till och med sjelf vid en officiös bjudning påstods 

 ha röjt spår af oangenäm öfverraskning, när värden såsom den dertill ut- 

 korade nämnde, icke honom, utan en professor från Upsala. 



Sommaren 1859 afled komuig Oskar I. Efter denna tid förnummos, så 

 vidt kunnigt, icke mer några till oftentligheten komna vinkar om Nordströms 

 förflyttning uppåt. Man skulle dock säkert göra orätt i att sätta denna tystnad 

 i sammanhang med åsigter, beroende af regentvexlingen. Ty äfven Konung 

 Karl XV:s person hade Nordström hela sin tid i Sverige stått nära, och 

 åtnjöt hans fulla bevågenhet. Ett talande bevis derpå är den kuugliga kans- 

 lerns vid misshälligheterna i Upsala 1855, enligt trovärdig berättelse, fälda 

 yttrande, att han sjelf skulle nedlägga embetet hellre än afskeda sin sekreterare. 

 Dennes förtjenster kunde väl lika litet från tronen blifva obemärkta. Erkännas 

 måste dock, att såväl Nordströms oförsonliga hållning i norska frågan, i 

 synnerhet under l'iksdagen 1859 — 60, som hans stämning mot den represen- 



