96 



tationsförändring, Konungen 18G1 upptog på sitt regeringsprogram, ingalunda 

 ökade hans lämplighet för konseljen. Men det kunde ock vara likgiltigt, ty 

 hans beslut, med afseende å sin ställning, var redan långt tillförene fattadt. 

 Härom af honom några öppenhjertliga ord från 1862, så lydande: „Dock ön- 

 skade jag att ej missförstås så, som skulle jag här spekulera på stigande 

 språng på Jakobs stegens pinnar. Sådant hade länge sedan kunnat vara mer 

 än spekulation, om jag så velat. Men äfven utan att intaga de höga pinnarne 

 är en nyttig verksamhet fullt möjlig, och den saknar icke heller sina lifvande 

 behag." Och denna bekännelse var sannerligen intet hyckleri, ty den ut- 

 gjorde svaret på ett annat lika hedrande anbud, som något af de tidigare. 

 Kortligen, han ville * icke stiga, derpå kan ingen tvifla, om det ock är 

 obestridligt, att han satte stort värde på att anses kunna göra så. 



Hela sin tid i Sverige förblef han derför helt enkelt „riksarkiva- 

 rien Nordström"; men den aktning, hvarmed namnet fogades till titeln, in- 

 tygar nogsamt, att det ej är platsen som höjer mannen, utan mannen som 

 höjer platsen. 



Hufvudskälet, hvarför Nordström undvek ett mer bemärkt avancement, 

 sammanföll i grunden, man kan ej taga miste derom, med det, hvaraf vi redan 

 funnit hans vägran att inträda i representationen betingad. Han såg i det 

 ena som det andra, icke blott en hämsko för sina vetenskapliga sträfvanden, 

 men derutöfver ett hinder för sin handlingsfrihet gent emot ett honom djrbart 

 önskningsmål, — det att kunna återgå till ett direkt arbete uti och för sitt 

 eget hemland. Ett sådant steg blefve naturligtvis mycket lättare, samt kunde 

 tagas med vida mindre uppseende, från den blott vetenskapliga anställning, han 

 innehade, än från hvarje annan af mer politisk beskaffenhet. 



Äfven denna tanke har sin historik. 



„Jag kände, att en hjertats rotnerv brast", så hade han beskrifvit 

 intrycket af första underrättelsen om sitt afsked från professionen. Och under 

 derpå följande 8 månader, hvad efterspanar väl hans åtrå innerligare, ifrigare, 

 än någon möjlighet att stanna qvar, att godtgöra det skedda, „endast oföränder- 

 ligt vidblifvande grundsatsen, att jag icke af mig sjelf kunde återkalla mitt gifna ord, 



* „Utmärkelsen", denna „tomma själars tjusning", vore enligt hans liknelse i ett bref 

 af 1865, „endast en dagslända, skimrande någon stund i solstrâlames bländande färgspel, 

 men snart åter tillbakafallande till det gråa, skrynkliga skal, som dagsländans upplösning 

 lemnar qvar i stoftet". ' 



