97 



ehuru jag ej heller med trots ville lemna landet." Alla bemödanden strandade mot 

 blindskär. „Underbart 1" utropar han, „en hederlig karl och vetenskapsidkare ger en 

 gång vika för vetenskapliga behofs tillfredsställande på ett sätt, som ligger utom den 

 vanliga ordningen, emedan han sjelf är fattig och ej kan för sina ändamål komma till 

 källorna annorledes. Han inser sedan, att han misstagit sig på sina känslors styrka 

 och ville återvända för att gagna sitt land på annat sätt. Han erkännes vara duglig 

 och användbar: men i stället för att då be honom vara välkommen åter, möter man 

 honom med bara betänkligheter, ehuru han ej bättre kan reparera sitt fel än genom 

 att återkomma". Och åter: ,,Hvad begär jag då? Är det guld, höga äreställen, rang 

 etc, jag har fräckheten begära? Nej, jag begär blott från högre ort något skäl att 

 lösa mitt under ett ögonblick af vetenskaplig hänförelse gifna löfte. Jag utsätter der- 

 vid inga vilkor, jag uttrycker ej ens några önskningar, jag köpslagar ej om min obe- 

 tydliga person. En bestämdt uttalad önskan, att jag må qvarblifva, vore mig redan 

 nog . . . Hvarför vore detta ord mig kärt? det skulle vara på en gång betryggande för 

 framtiden och innehålla ett erkännande, att man ej misstror redligheten i mina tänke- 

 sätt, i fall jag ock framdeles än, för grundsatsers skuld, skulle råka i meningsstrider."... 

 „Utan prat och ostentation hade jag tvenne gånger förut afslagit mig gjorda anbud af 

 professorsembeten utom landet. Att jag tredje gången gaf vika, dertill var det senast 

 erbjudna embetets vetenskapliga beskaffenhet hufvudorsaken. Jag tänkte på den der- 

 igenom för mig öppnade större möjligheten att gagna äfven vårt lands juridiska litte- 

 ratur, men betänkte då ännu ej, att det gälde att lemna sjelfva landet . . . Jag måste 

 med expatriation försona mitt fel att hafva en gång gifvit vika för en vetenskaplig 

 lockelse. Nå väl: jag skall söka underkasta mig mitt öde, ehuru sannerligen det väl 

 aldrig förut någonstädes händt, att man förkastat en af Regeringen sjelf såsom använd- 

 bar erkänd mans anhållan att få återgå för att tjcna sitt fädernesland, sedan han insett 

 det orätta i sin föresats att lemna det, om ock endast för vetenskapliga behof." 



„Endast för vetenskapliga behof" ! Detta lägge man märke till och 

 pröfve, med ledning af alt det föregående, om han under hela sin långa 

 vistelse i Sverige hade något annat syfte, någon „verldens lust'", uti bakhåll. 

 Svaret ger sig sjelft. 



Men han drömde dock! Ja Vtäl, han tillät sig det, äfven der borta. 

 Ännu mer, han vågade hoppas. Och hoppet egde till ankargrund de hulda 

 orden : ,,Vous pouvez toujours retourner", hvilka i ett afskedsfrågans tidigare 

 stadium yttrats af den högsinte furste, som med riket skulle taga hans eget 

 fädernesland i arf. 



Kärt var honom ..det gamla, under alla skiften sjelfständiga" Sverige 

 med dess odalfrihet och medborgaredygder, med dess bragder, tecknade i lagar 

 och rättsinstitutioner icke mindre än på historiens blad. Eedan uti hemlandet 

 och från sin tidigaste utvecklings dagar, hade han lärt sig varmt älska dessa 

 stora minnen. Också verkligheten, menniskorna, hans nya landsmän, bjödo 

 honom uti gengäld hvad han högst väi"derade: aktning, vänskap, tillgifvenhet. 



13 



