98 



Här brast dock alltid något: känslan af det omedelbart gemensamma; han var 

 förbi de år, då banden sjelfmant knytas, som blommans klängen i hvarandra. 

 Förblef han länge, kanske alltid, i viss mening främling på den kära stranden, 

 så var det blott, emedan lifvet skänkt honom en ändå kärare. 



Behöfvas väl bevis? Sitt närmare umgänge, aldrig stort, sökte och 

 fann han bland Finnar, bosatte eller resande på Sveas jord; hans hem blef 

 det först riktigt vid deras gästfritt helsade besök; först i deras sällskap var 

 han rätt hemmastadd. Genom flitigt på hemlandet underhållen brefvexling med 

 ungdoms- och forne embetskamrater följde han noga hvad der tilldrog sig; 

 dess offentliga angelägenheter kände han bättre och bedömde dem klarsyntare 

 än de fleste, som lefde midt uti dem. Kan väl någon, som ransakat mennisko- 

 hjertat, tvifla att i alt detta låg en saknad, som sökte fyllnad. Dock tillåter 

 han sig aldrig, icke ens i förtroliga meddelanden, att klaga öfver sin sjelfvalda, 

 sjelfförvållade ställning, utan erkänner fast mer, att denna skänkt honom till- 

 fällen till helt annan utbildning, än der hemma kunnat vinnas. 



Men saknaden var dock berättigad som längtan. Den kunde icke begå 

 ett sjelfmord. Förqväfd i form af ord, röjer den sig som stämning. Ännu 

 ett decennium efter sin „expatriation" redogör han för en bekant, i mars 1856, 

 om den förgångna tiden summariskt så: „Sedan min flyttning hit, har jag ej haft 

 tillfälle besöka mina fäders land och det institut, der äfven jag efter förmåga under 

 min ungdoms och mannaålders första period sökte att vara nyttig. Främmande länder 

 har jag deremot sedan dess flera gånger besökt, för studier och ökad erfarenhet. Der- 

 emellan har jag lefvat här vid mitt skrifbord, med mina böcker och inom min familj, 

 hvar dag lärande huru litet man känner sig sjelf, huru litet man vet och huru litet 

 menniskorna förstå att läsa ens i det som är. On reste toujours dupe de ses préjugés, 

 voilà l'histoire in nuce, sade Talleyrand, som mig synes, mycket träffande." I dessa få 

 rader tränga sig långa års själserfarenheter tydelsefullt tillsammans. Tre år senare 

 låter han i ett förtrohgt bref till och med en ohöljdare bekännelse inflyta: „Huru mån- 

 gen gång, under det jag här bråkar min hjerna med arbeten för vigtiga samhällsfrågor, . . . 

 smyger sig ej den tanken på mig: huru, om ändå alt detta vore ett arbete der borta, 

 der min vagga stod? Och mången gång förlorar jag mig uti en åskådnings verld för 

 att för mig reda, lösa och besvara denna fråga. Blodet strömmar då varmare genom 

 hjertkamrarne, blicken skarpes, tanken höjes, men på samma gång afrundar sig ock de 

 yttre omständigheternas horisont, och svaret bhr nedslående." 



A andra sidan hade man i Nordströms hemland svårt att uppge 

 hoppet om hans återfående i gynsam stund. Icke blott enskilde vänners stän- 

 diga maningar betygade honom detta, men samma tänkesätt uttryckte den 

 redan förut omnämnda officiösa skrifvelsen, som afläts blott få dagar efter hans 

 afresa, och hvari denna beklagades såsom föranledd af ett missförstånd. Ett 

 snarligt eller omedelbarare arrangement kunde likväl icke förväntas, sedan så 



