99 



mycket trassel föregått och de mest betydande viljor deri inblandats. Härtill 

 kom, att då Nordström veterligen känt sig mycket sårad af sina anbuds 

 underkännande, men deremot i Sverige rönte den mest förekommande välvilja, 

 en alldeles ny grund för underhandlingarnas återupptagande måste utfinnas. 

 För sin forna lärostol, hvilken i fortsättning öfver ett decennium stod ledig, 

 var han uppenbarligen förlorad. Men, frågade sig alla, hvilka förstodo uppskatta 

 hans ovanligt mångsidiga förtjenster, skall han icke kunna vinnas för den 

 praktiska rättsvården, för vårt högsta styrelseverk? Den intelligenta opinionen 

 höll fast dervid, att han borde få sin plats uti senaten. Att den obenägenhet, 

 som kunde finnas qvar, hade sin härd mindre i S:t Petersburg än på denna 

 ort, trodde mången sig veta. Hvi hade han djerfts inför vår då ännu infly- 

 telserikaste statsman förklara, hur och hvar man klie lär sig juridik? 



Ur diplomatisk synpunkt kunde, sedan blott en anständig väntningstid 

 förlupit, inga verkliga betänkligheter möta. Hans uppfattning af allmänna inre 

 frågor, mer än förr framhållen i den fria svenska pressen, visade sig tillräck- 

 ligt konservativ också för våra förhållanden, eller åtminstone icke till den grad 

 rabulistisk och oefterrättlig, som hans bakdantare härstädes föregifvit. Till 

 och med de meningskollisioner, hvari han likaså i Sverige efterhand råkade, 

 tycktes intyga hans användbarhet hos oss, på samma gång de antagligen gjort 

 honom benägnare att vända hit till baka. Vidgående åter den yttre politiken 

 och politiska diskussionen, så intog han, särdeles under de första åren, en 

 mycket återdragen hållning. De republikanska frihetskravaljer, hvilka 1848 

 års verldshändelser framkallade i Stockholm och andra svenska städer, bedömde 

 han så strängt som någon. I den omedelbart derefter uppkomna slesvig- 

 holsteinska tvisten, hvaröfver hans uttalande tillskrifvits en viss betydelse, voro 

 Konung Oskar I:s sympatier äfven Eysslands. Skandinavismen höll vid denna 

 tidpunkt först på att födas, men vann Nordströms bifall lika litet då som 

 sedan den på 50 talet i herr Plougs och andre poetiska hjernor vuxit ut till 

 projektet af en federativ monarki mellan Sverige, Norge, Danmark och Finland. 

 Under orientaliska kriget fick han helt enkelt heta „Ryssen*". Hvi skulle han 

 således icke passat hos oss? 



Äfven positiva skäl föUo, ett efter annat, uti vågskålen. Kejsar Nikolai, 

 hvars löfte rörande Nordströms afflyttning nästan fattats som en befallning, 

 hade gått ur tiden. Hans högra hand, furst Menschikoff, hvilken i samma sak 

 förmenades hafva varit nog ogin om sin bemedling, styrde icke längre Finland 

 som dess generalguvernör. I Alexander H, den nye Kejsaren och forne 

 kanslern, vördade Nordström af gammalt och hela sitt lif igenom, den ädle 

 personlighet, „hvars högsinta beteende'", — så skref han i sin oros dagar, — 



