100 



„det i synnerhet är, som fullkomligt omstämt mina tänkesätt". Nu kom också, 

 genom högstdensammes beslutsamhet, freden i Paris, väl till förtret för vest- 

 magternas nya allierade, men efterlängtad af alle Finlands välsinnade söner. 

 Vår minsta glädje var visst icke den att åter kunna räcka och emottaga en 

 broderhand öfver Bottenhafvet. Då sökte blicken Nordström. 



Man såg sig om efter en förmåga, nog redbar, insigtsfuU och energisk 

 att omhandataga ledningen af fosterlandets ekonomiska angelägenheter, att 

 närmast bota refvorna efter det nyss öfverståndna kriget, hvars ödeläggelser, 

 frost och missväxt fortsatt. Väl öfverraskades k. senaten, och derefter månge, 

 månge obehörige, af ett „konfidentielt" diktamen af 27 december 1856, ut- 

 visande, att våra finanser, i följd af en exemplarisk förvaltning, befunno sig i 

 ett särdeles lysande skick. Men var icke detta till god del en mystifikation? 

 Säkert är, att när tviflet endast tilltog, Hans Majestät, på d. v. general- 

 guvernören grefve Bergs underdåniga hemställan, befalde tillsättande af en 

 komité för revision af statsräkenskaperna, särskildt för krigsåren. Att gransk- 

 ningen eller hellre räfsten, verkstäld från 1 september till 31 december 1857, 

 skulle medföra finanschefens afgång, kunde snart så mycket lättare förutses, 

 som tvenne af komitéledamöterne ömsevis plägade komplimentera hvarandra 

 såsom futurus successor. 



Men ännu en tredje kandidat hade, måhända en af de komiterade icke 

 ovetande, blifvit uppstäld. Nämligen Nordström. Också honom hade, såsom 

 hans efterlemnade samlingar uppvisa, en afskrift * af det märkliga meddelandet 

 tillstälts. Hvarifrån säges icke. Troligen blott på enskild väg, ad notitiam. 

 Hvad mer kollektivt, å .,inflytelseegande personers vägnar", af honom äska- 

 des, var att erfara, huruvida han kunde finna sig hugad att öfvertaga finans- 

 portföljen. 



Nordströms svar är okändt. Det kan dock icke hafva utfallit nekande. 

 Ty visserligen låter han två år senare förstå, att han i de „lätta vinkarna" befarat ett 

 blott „passivt medgifvande", tilläggande: „En uppriktig, direkt förfrågan, gjord till mig 

 under fullt förtroende till min karakters loyauté, har man ej vågat; men vid minnet af 

 de förhållanden, under hvilka jag, malgré moi, afgick, hade en sådan för mig varit ett 

 så mycket större behof, som hela min position derigenom skidle fått en fastare grund." 

 Men det egentliga skälet till resultatlösheten af underhandlingarna, upplyser han ett 

 lustrum derefter, hafva varit det, att platsen, „under det jag afvaktade ytterligare med- 



* Med spär af noggrant studium, iu margine dragna streck, utropstecken o. s. v. 

 När redovisarn från den på alt sätt nedprutade statsskulden ytterligare vill hafva statsverkets 

 fordringari landet afdragna anmärkes, eget nog: „Således staten och de enskilde två skilda ting!!" 



