102 



i saken och framför alt det öppna, utan svepskäl gjorda erkännandet deraf, kunna ej 

 annat än anses värdiga en gentleman och tillvinna honom alla sådanes aktning. Han 

 skall ock utaf det passerade utan tvifvel... hemta en nyttig lärdom. Drift och redlig 

 vilja, habilitet och humanitet in modo göra ej ensamt, i förening med godt hufvud, stats- 

 mannen i ett lagbundet samhälle...; äfven begrundad sakkännedom fordras dertill... 

 En sådan både inre och historisk sakkännedom kan aldrig för statsmannen blifva nog 

 omfattande och bör derför börja grundläggas i tid. Helsa honom från mig och säg, att 

 ehuru jag beklagar, att han ej genast kom att, såsom man säger, "hågsa' sig, hans 

 sätt att efteråt gå till väga, måste af hvarje redbar man erkännas vara i alla afseenden 

 värdigt och riktigt. Från min vrå här borta är detta omdöme fullkomligen partifritt, 

 ett uttryck af en oförvillad uppfattning." Strängare, ja delvis hårdt, utfaller domen 

 öfver förordaren och försvararen af statslånet 18G2, — „men jag är nu", urskuldar han 

 sig, ,,en gång sådan, att jag i fråga om samhällets stora intressen aldrig kan eftergifva 

 hvad dess rätt och väl tillhör." 



Vid den tidpunkt, dtå nyss berörda underhandlingar inleddes, och icke 

 utan inflytelse på dem, hade vårligt friska niorgonflägtar genomilat vår förr så 

 qvafva politiska atmosfär; de konstitutionela instinkterna, aldrig utdöda, blott 

 förtyngda, lifvades å nyo; hoppet om en gryende dag för landet, om landtdag, 

 ännu i det konfidentiela meddelandet tvärsäkert förklaradt „bära illusionernas 

 omisskänneliga pregel", steg alt friare, alt högre, och tog omsider, ehuru under 

 ett par ångestfylda veckor blottstäldt, rot och fasta i ett oryggligt kejsarlöfte. 

 De omsluta, dessa sex år från våren 1856, då landets längtan första gången 

 gaf sig luft i inspirationens hänförande ord, till hösten 1862, då Alexander II 

 bjöd ordet blifva handling, det väckelserikaste skedet i finska folkets upp- 

 ståndelse till politiskt medvetande och sjelfkänsla. 



Och just nu var Nordström borta! — han, den ende finske man af 

 erkänd auktoritet i de frågor, hvilka oemotståndligt trängde fram, han den 

 ende, som bland finske samtida, i hvad förestod odi förbereddes, kimde yttra 

 en fullvigtig mening, han den redan mångbepröfvade ocli berömde riksdags- 

 mannen Nu, om någonsin, var det smärtsamt att sakna honom; nu, om 

 någonsin, kände vi oss fattigare, att han ej var liär. Men ändå mer. Hans 

 återkomst blef genom Jörvållande af det blad, som framför andra ansågs föra 

 landets talan, värre än någonsin komprometterad. Om detta betydelsefulla mellan- 

 spel, om detta kanske afgörande moment i den liädangångnes hemlängtan, här 

 blott en lindrig erinran. Det nedslående ämnet är till öfverflöd utlagdt i då- 

 varande tidningar. 



Man tanke sig i Nordströms ställe, då han läste hvad Litteratur- 

 bladet skref om honom på våren 1858, medan ännu frågan rörande hans åter- 

 flyttning hölls sväfvande och han sjelf i tysthet hängaf sig åt den förhoppning, 



