103 



hvaraf han till sist såg sig lemnad. Synkronismen var helt visst blott tillfällig, 

 men omdömet icke derför mindre särande. Der sades : „Haus afsked från foster- 

 landet var tycke, fiitt val. Fosterlandet erbjöd honom alt, livad det kunde erbjuda. 

 Vi skulle icke ens nämna hans nanni i detta sammanhang, om icke förlusten varit 

 så stor. Men huiu fattigt Finland på lians likar är, det vore dock för mycket, 

 att det skulle klaga öfver förlusten af dem, för hvilka det sjelft icke utgör någon 

 förlust. Herr riksarkivarien Nordström är en utmärkt man i det nya hemland, 

 han valt; han har sjelf icke ansett sig ega någon skuld till det land, som sett 

 honom födas och som högt uppburit honom; han har dermed öfverkorsat fordrin- 

 garna på dess vidare erkännande. Också har han sedan sin öfverflyttning till Sverige 

 varit för Finland begrafven. Öf\'er motiverna dömer Gud allena" etc. Intet mer och 

 intet mindre I 



Nordström teg, endast teg. Men detta opåkallade genljud af hvad 

 Saima redan 12 år tillförene förebragt, grep honom djupt, ja altför djupt. 

 Äfven publiciteten både i Finland och Sverige kände förtrytelse. Protester 

 haglade. I en dylik, undertecknad af N. A. Gyldén, B. O. Lille, J. L. Euue- 

 berg och F. L. Schauman, lästes bl. a. : ..Äfven vi hafva beklagat detta steg (hans 

 öfvergång till Sverige), hvars tyngd han sjelf djupast kände, men vi känna . . för mycket 

 om de motiv, hvilka bestämde honom, för att i dem se endast en godtycklighet, som 

 i närvarande fall vore mer än lättsinne; vi känna för många urskuldande omständig- 

 heter, för att anse en förklaring så omöjlig, att i detta afseende för Nordström intet 

 annat återstod, än att vädja till Guds dom... Men hvad han af samtida vänner kan 

 fordra och vi äro honom skyldige, det är ett högtidligt afvisande af den öppna beskyll- 

 ningen, att Finland icke utgjort och mer utgör för honom en förlust... Vi protestera 

 äfven mot påståendet, att Nordström, sedan han öfverflyttat, varit för Finland begrafven 

 och icke känt någon skyldighet att tjena ett fosterland, så i behof af alla sina söners 

 krafter som Finland. Ty vi veta, att han intet ögonblick af sin långa frånvaro upp- 

 hört att djupt, ja smärtsamt känna denna pligt och aldrig uppgifvit hoppet, att än en 

 gång kunna göra det på ett sätt, som stälde hans fosterlandskänsla utom alt tvifvel. .." 



Upphofsmanneu till söndringen förklarade sig derhän, att mau missför- 

 stått honom: han hade .,icke bedömt, än mindre fördömt Nordströms hand- 

 lingssätt", utan endast „talat om handlingen". Kunde nu ett så abstrakt 

 (ehuru i Litteraturbladets polemiker ganska vanligt) resonnemang icke till- 

 fredsställa den det gälde, så torde väl ingen lägga honom detta till last, helst 

 han mycket väl visste, att några år efter det han bosatt sig i Sverige, hans 

 motpart sjelf å nyo dersammastädes, denna gång i Upsala, ansökt en veten- 

 skaplig befattning. Deremot, hur gerna skulle man icke önska, att han lugnare 

 behjertat sina protesterande vänners lika sanna som mildrande antydan, att de 

 stränga orden endast föranledts af „fosterlandskärlek och en förgäfves förnekad 

 smärta öfver en stor förlust", — förlusten af honom sjelf. Han skulle då,^ 



