105 



prydd med växter, fanor och de bägge gästenias namnchiffer. Lyckan af att 

 ega de fräjdade sönerne af Finland inom sin krets försatte samlingen genast 

 ifrån början i den lifligaste sinnesstämning. För Nordström tolkades de 

 närvarandes känslor af prof. Schauman, för Montgomery af prof. Cygnseus. 

 Skålarne besvarades i de hjertligaste och varmaste ordalag, som framkallade 

 tårar både af vemod och glädje i månget öga." En helsningssång, författad 

 af prof. Lille, återgaf sant och lyckligt stämningen i allas inre: 



Än en gång till fosterjorden, Och han kom: men vid hans sida 



Till de unges lagerfest, Stod en annan kämpe god, 



Främling ren för landsmän vorden Fast ej honom unnats strida 



Väntades en ädel gäst, Der den andre gjöt sitt blod. 



En bland alla dem vi mistat Dock sitt land att värna, stöda 



Ur vår långa hjelterad. Han ock brutit lans, och står 



Den som Finlands ära ristat Van och färdig stads att blöda 



Skönast uppå häfdens blad. Utur lika djupa sår. 



Nu med stolthet blott vi skåda 

 Upp mot Eder, der I stan, 

 Till det gamla Svea båda 

 Gamla Suomis bästa lån! 

 Genom Er vi återbära 

 Hvad den forna modren gaf. 

 Så förbindas ännu nära 

 Stränderna af Bottenhaf. 



En önskan, må det nämnas, utgjorde, hvar Nordström trädde in, så 

 att säga ett gemensamt motto för tal och samtal, — den, att han måtte vända 

 hit till baka och här förblifva. Också vid en af ett antal senatorer och 

 äldre tjenstemän till hans välkomnande gifven middag framkastades månget 

 förslag i sådant syfte. Samma tänkesätt, samma välvilja, som på denna ort, 

 mötte honom äfven i hans födelsestad, i Abo, då han derstädes, efter en 

 utflygt uppåt Tavastland, ett par dagar före hemfärden till Sverige (15 juni), 

 åter sammanträffade med sin reskamrat, till nya för dem båda af hofrättens med- 

 leramar, bland hvilka han räknade månge forne lärjungar, och andre med- 

 borgare anordnade festliga kollationer. Enhälligare, än som skett under 

 de trenne veckor han gästat sina fäders land, hade aktningen för hans person 

 icke kunnat uttrycka sig. Var ej den skärande, ensamma rösten från 1858 

 dermed tillräckligt vederlagd? Och dock ville mången hafva funnit hans 

 uppträdande ej allenast tillbakadraget, men t. o. m. förbehållsamt, åtminstone 

 i bredd med öppenheten hos den krye veteranen „med den skjutna hatten", 



14 



