106 



hvilken, då han „hissades" icke glömde sitt muntra: „hurra för Döbeln! jag 

 är Döbelns adjutant." 



Nordströms fägnad öfver det hedrande och förtroendefulla bemötande, 

 han rönt af landsmän, och öfver hemlandets så uppenbara förkofran emot for- 

 dom, kunde icke stänga hans kritiska blick för många ännu återstående skröp- 

 ligheter i våra allmänna förhållanden. Han hade svårt att bekämpa sitt djupt 

 rotade misstroende till „systemet". I sin mån råkade sjelfva den promotions- 

 bal han bevistat, och hvilken denna gång gafs, icke af de nyss promoverade, 

 utan för dem af stadsbor och resande, afslöja ett högst betecknande drag 

 af den personliga regimen, om ock tillika, att oppositionen deremot redan vaknat. 



Men ändå betänkligare förekom honom, enligt talrika bref, åsigter- 

 nas fluktuation i de stora samhällsfrågor, hvilka följande vår och derefter i 

 fortsättning så rikligen erbjödo sig. „Hade jag icke legat till sängs illa sjuk", 

 skrifver han i december 1861, „då man för mig uppläste... (vissa tidnings- 

 artiklar) . . ., skulle jag utan tvifvel offentligen uppträdt mot desamma och på 

 samma gång yttrat mig om sjelfva hufvudfrågan, detta ständerutskott, hvaröfver 

 den ädle Monarken haft så litet sakkunnige att rådfråga, ehuru, om någonsin, 

 tillfälle just varit här att ådagalägga den statsmannatakt, som i stora moment 

 är så nödig för att åt Monarkens högsinta önskningar gifva en form, som 

 öfverensstämmer med besvurna lagar" *. 



Samma bref, der det föregående läses, innehåller vidare en antydan 

 rörande honom sjelf, hvari han beklagligtvis blef mer än sannspådd. Frågan 

 gälde korrespondentens å månges vägnar åter uttalade önskningar, att han 

 ändtligen måtte kunna återvinnas för våra inhemska angelägenheter. Der- 

 till svarade han kortligen: „På dessa önskningars realisation tror jag icke mera. 

 Jag lärde mig i fjol se in i interiörerna altför klart, att ej med temlig säkerhet kunna 

 bedöma situationen. Men öfver detta smärtsamma ämne vill jag icke nu närmare yttra 

 mig. Det är ej verksamme, faste män, man vill ha, till det högsta välförsedda bassiner 

 att pumpa ur" **. Denna här för första gången, och det nog kärft, tillstådda 



* Han sammantränger en omständlig granskning i slutomdömet: „Med ett ord, ut- 

 skottets inkompetens grundas först derpå, att det icke utgör någon af grundlagarne känd och 

 erkänd delegation, ät hvilken något slags myndighet vore uppdragen, och demäst derpå, att 

 icke ens alla till val för landtdag enligt lag berättigade fått kallas att deruti taga del, i den 

 ordning vallagame bestämma. Inkompetensen är således dubbel." 



** Likaså svarar han följande år på nya locktoner med en bön att „numera få sofva 

 i stället för att di-ömma; jag har ty vän' drömt för länge och för mycket, och försummat 

 hvad bättre hade ålegat mig". Detta skrefs den 2 aug. 1862, således innan han visste hvad 

 samtidigt här på orten planerades. Se textens följande sida. 



