108 



ISIordström tagit verksam del i de öfveralt i Sverige med entusiasm anord- 

 nade och af den utländska tidningspressens acklamationer helsade „fredliga 

 demonstrationerna" emot den ukas, som, afskaffande alla öfriga krigiska åmin- 

 nelsefester i Eyssland, anbefalde, att endast Pultavadagen framgent skulle firas. 

 Han hade som talare den 9 juli öppnat den i Stockholm försiggångna hög- 

 tiden*, hvilken enligt inbjudningen vore att fatta „ej som sorgefest, ej som 

 utmaning, men som hyllningsgärd åt de svenske män, som med död och fången- 

 skap då beseglade sin trohet för den verldshistoriska tanke, hvilken i slaget 

 vid Pultava gick under". Det är sant, i den Ryska Invaliden för den 12 juli 

 lästes bl. a. dessa försonliga ord: „Vårt firande af Pultavasegern är alldeles 

 icke kränkande för Svenskarne, emedan den hos oss begås utan den ringaste 

 fiendtliga stämning emot svenska nationen. Vi fira icke deras nederlag, men 

 vår frihet, den aera, som för oss öppnats genom denna seger, såsom utgörande 

 tidpunkten för vårt inträde på den civiliserade banan, för vårt närmande till 

 de principer, som af vestra Europas historia blifvit upparbetade." Men skugg- 

 rädsla finnes ju allestädes i verlden. Desto vackrare och mer tilltalande måste 

 derför förtroendet till festtalarens person och redbara tänkesätt framstå. 



Vecka efter vecka förgick, utan att något afhördes från Nordström. 

 Underhandlaren och andre började frukta, att han känt sig förnärmad såsom 

 ansedd kunna „tagas på hyllan". En ny skrifvelse afgick till motande af 

 detta möjliga missförstånd, samt derjemte betonande vederbörandes otålighet i 

 anseende till åtskilliga, i afvaktan på hans beslut beroende åtgärder och plats- 

 regleringar. Derjemte upplystes, att Hans Majestät, på underdånig förfrågan, 

 redan eventuelt samtyckt till förslaget. Detta skrefs den 31 augusti. 



Dagen förut hade Nordström i Stockholm uppsatt sitt svar på det 

 förra brefvet. Endast frågans betydelse för honom sjelf var skälet, att han så 

 länge besinnat sig. Han stannade vid ett afslag, uttryckt i de varmaste och 

 tacksammaste ordalag. Efter en erinran om det tidigare, här ofvanför (sid, 101) 

 omnämnda anbudet, fortsattes: „Tiden har sedan dess gått fem år framåt, — ett 

 icke obetydligt plus för den, som redan då stod på lifvets middagshöjd, och jag hade 

 redan upphört att annorledes än i form af de innerligaste välönskningar sysselsätta mig 

 med dessa drömmar, då åter nu det framstälda förslaget kom, anslående i mitt inre de 

 finaste fibersträngar. Hänvisad uteslutande, som jag är, till mig sjelf, har jag betänkt 

 det på alla sidor och åter betänkt det, de nya förhållandena, de nya handlande perso- 

 nerna, uppgiftens omfång, framtidens perspektiv, och slutfigen kommit till det resultat, 

 att det nu mera torde vara bäst, att jag för min ringa person förblifver der jag är. Att 



Se härom Hellbergs ofta åberopade arbete. 



