112 



Nordström förklarade sig redebogen att efterkomma önskningarna. 

 Dock fäste han uppmärksamheten derpå, att, enligt hans åsigt, sagda arbeten 

 borde ske i omvänd följd mot den projekterade, i så måtto att landtdagsord- 

 ningen, såsom af mest trängande behof, först skulle uppsättas, granskas o. s. v., 

 för att i form af proposition kunna föreläggas näst sammanträdande ständer. 

 Härmed var man ock belåten, hvarpå Nordström vid vunnen ledighet skred 

 till verket. Omfånget och ömtåligheten i hans åtagande gjorde likväl, att han 

 icke blef färdig denned förr än i de sista dagarne af juli 1863, då förslaget 

 till denna ort öfversändes. 



Nordströms förslag till landtdagsordning, — hvilket han underteck- 

 nat med välgångsönskan: „Quod felix faustumque sit! Divino sine Numine 

 faustum est nihil", — kan anses vara det första aktstycket i vår nj'are konsti- 

 tutionela utveckling, och skulle såsom sådant utan tvifvel förtjena att, beled- 

 sagadt af den ofvannämnda promemorian, från trycket utgifvas. Uppgjordt 

 hufvudsakligen med ledning af 1810 års riksdagsordning och deri dels redan 

 införda, dels projekterade ändringar, hvilar det på våra historiskt gifna förhål- 

 landens grund, hvarifrån endast i detaljer „åtskilliga utväxter" bortskurits, 

 medan i andra afseenden „principer supplerats". Några paragrafer motiveras 

 särskildt, såsom de om ständernas beskattnings- samt petitionsrätt *; för andra 

 uppställas alternativ, t. ex. rörande landtdagarnes periodicitet; ännu för andra 

 redogöres närmare endast i privata bref till vederbörande. Så antydes bl. a., att 

 ur reg. form. 1772 motionsrätt läte sig återbördas, t. ex. genom ett så lydande 

 stadgande : „En hvar ledamot af landtdagen vare berättigad att till landtdagens pröf- 

 ning och det beslut, som enligt grundlag på densannna ankommer, inom sitt stånd fram- 

 ställa de förslag, han till befrämjande af landets välfärd och rätt i ett eller annat af- 

 seende anser lända" etc. 



Öfverhufvud tillrådde Nordström som en klokhetsregel, att fordrin- 

 gania icke borde stegras utöfver den sannolika utsigten att bifall skulle följa, 

 hvarom han såsom frånvarande hade svårt att döma. Kunde, skrifver han ännu 

 den 3 september 1863, „periodiska landtdagar med motionsrätt för landtdagsmännen 

 och fullständig bevillningsrätt vinnas, så synes mig, att just det hufvudsakligaste vore 

 vunnet, som under nuvarande förhållanden kan vinnas, och i alla hänseenden af den 

 omfattande betydelse, att man denned hade framtiden i sin hand . . . Det torde ock i 

 alla hänseenden vara försigtigast att se till, huru den nu sammanträdande landtdagen 

 aflöper, och framför alt lägga sig vinn om att få landagsordningen antagen. Sedan kan 

 i alla fall det öfriga följa." 



* Denna liade han behandlat så „att deraf kan blifva en, väl ej individuel, men 

 standskorporativ motionsrätt" (hr. 1 juli 1863). 



